ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2024 р. Справа№ 910/7586/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Гончарова С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024

у справі № 910/7586/24 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 60 965,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 25 529,55 грн., яке становить частину з виплаченого позивачем, як страховою організацією за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» генеральним договором страхування №1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2 від 01.10.2019 з додатковою угодою №637/21-Т/Ц2/4095 до вказаного договору, страхового відшкодування в зв`язку з пошкодженням автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДПТ, що сталася з вини Насімова Ділшодджона - водія автомобіля «KIA», державний номер НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують вказаним транспортним засобом застрахована у відповідача згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 203924057. Крім того позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 24 414,59 грн., інфляційні втрати в сумі 9 119,41 грн. та 3 % річних в сумі 1 902,22 грн.

При розрахунку заявленої до стягнення суми позивач виходить з того, що:

- вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 становить 42 552,51 грн., що підтверджується рахунком ТОВ «Авторесурс Київ» № АК-0008867 від 18.06.2021 (особа, яка здійснила ремонт вказаного автомобіля);

- вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 з урахуванням коєфіціенту фізичного зносу (0,46) становить 36 341,11 грн. (13 503,04 грн. (запчастини) * (1-0,46)+4 013,31 грн. (матеріали)+25 036,16 грн. (роботи));

- так як розмір вже виплаченого відповідачем страхового відшкодування становить 9 811,56 грн., відповідач, з урахуванням франшизи, встановленої полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 203924057 (1 000,00 грн.) має сплатити позивачу 25 529,55 грн. (36 341,11 -1 000,00 -9 811,56).

У відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що він виконав свій обов`язок з відшкодування завданої в ДТП шкоди у повному обсязі, перерахувавши позивачу 9 811,56 грн. платіжним дорученням №25759 від 21.12.2021.

При цьому відповідач не погодився із переліком ремонтних робіт, які визначені в рахунку СТО №АК-0008867 від 18.06.2021, та зазначив, що він не відповідає переліку пошкоджень, що визначені в акті огляду КТЗ від 16.06.2021, оскільки у вказаному акті вказано про наявність пошкоджень заднього бампера (подряпини, сколи, тріщина), проте в рахунку СТО визначені роботи, що не відносяться до цієї деталі (ремонт, фарбування заднього правого крила, багажнику, задньої панелі, панелі ліхтаря тощо). Також відповідач зауважив на тому, що огляд автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 було проведено без участі його представника.

З огляду на вказані обставини відповідач просив призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу на вирішення якої поставити питання: який розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 на дату вчинення спірної ДТП.

У відповіді на відзив позивач заперечив проти призначення експертизи, зазначивши про те, що автомобіль «Skoda», державний номер НОМЕР_1 вже відремонтовано, з моменту ДТП пройшло близько 3 років, позивачем надано обґрунтований розрахунок позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі № 910/7586/24 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- з акту огляду КТЗ від 16.06.2021 вбачається наявність пошкоджень заднього бампера (подряпини, сколи, тріщина), проте в рахунку СТО визначені роботи, що не відносяться до цієї деталі (ремонт, фарбування заднього правого крила, багажнику, задньої панелі, панелі ліхтаря тощо);

- судом встановлено відсутність інших, крім акту огляду, доказів, які підтверджують наявність завданих даною ДТП пошкоджень автомобіля. Так, позивачем не надано ані фотоматеріалів з наявними пошкодженнями, ані висновку експерта, ані дефектної відомості на приховані пошкодження, ані будь-яких інших доказів, що підтверджують наявність взаємозв`язку з усіма виконаними ремонтними роботами та даною ДТП;

- вказане свідчить про те, що належними доказами підтверджено лише пошкодження заднього бамперу автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 ;

- при цьому відповідачем у страховому акті 3ЦВ/21/6563 від 21.12.2021 визначено суму страхового відшкодування в розмірі 9 811,56 грн., яка була сплачена позивачу цього ж дня;

- жодного належного доказу на підтвердження того, що відповідачем має бути виплачено страхове відшкодування в більшому розмірі матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі № 910/7586/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, а відтак доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу;

- в Акті огляду пошкодженого ТЗ зазначено «Задній бампер - подряпини, сколи, тріщина», під час складання Акту огляду пошкодженого ТЗ, було зазначено видимі пошкодження, проте вже безпосередньо в ході ремонту автомобіля на станції технічного обслуговування автомобілів, було здійснено розбір спірного автомобіля, під час якого було виявлено скриті пошкодження, про що і зазначено в рахунку № АК-0008867 від 18.06.2021 ТОВ «Авторесурс Київ» та Акті виконаних робіт № АКК2104157.

Апелянт зазначив про те, що з метою підтвердження доцільності та правомірності заявлених позовних вимог позивача, до апеляційної скарги він надає фото пошкоджень автомобіля ««Skoda», державний номер НОМЕР_1 , що були завдані внаслідок даного ДТП, та просив суд вважати даний доказ як належний додатковий доказ того, що дійсно пошкодження в даному ДТП відповідають тим, що зазначені рахунку в № АК-0008867 від 18.06.2021 ТОВ «Авторесурс Київ» та Акті виконаних робіт № АКК2104157.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024, справу № 910/7586/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Станік С.Р., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7586/24, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/7586/24.

07.10.2024 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі № 910/7586/24.

21.10.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що:

- з урахуванням того, що позивачем не було надано жодного належного доказу на підтвердження того, що відповідачем має бути виплачено страхове відшкодування в більшому розмірі, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог;

- з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі щодо виявлення прихованих пошкоджень при більш детальному огляді з розбіркою в умовах СТО не можливо погодитися, так як до матеріалів справи ані в суді першої інстанції, ані до матеріалів апеляційної скарги не долучено додаткового акту огляду пошкодженого ТЗ або дефектної відомості з переліком пошкоджень, встановлених в рахунку ТОВ «Авторесурс Київ» №АК-0008867 від 18.06.2021;

- відповідач не був присутнім при проведенні додаткового огляду пошкодженого ТЗ, а єдиний документ який підтверджує наявність тих чи інших пошкоджень є саме Акт огляду від 16.06.2021, наданий позивачем, який кардинально відрізняється від рахунку ТОВ «Авторесурс Київ» №АК-0008867 від 18.06.2021,

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Крім того відповідач заперечив проти залучення наданих позивачем в суді апеляційної інстанції додаткових доказів, зазначивши про те, що позивачем в апеляційній скарзі не наведено виняткових обставин, за наявності яких у нього не було можливості надати фото пошкодженого ТЗ до суду першої інстанції, а тому вказані фото не можуть бути взяті судом до уваги.

24.10.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Щодо наданих апелянтом додаткових доказів, а саме фотографій автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 колегія суддів зазначає про таке.

Враховуючи, що апелянт додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядженні не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Будь-яких пояснень щодо неможливості долучити вказані докази в суді першої інстанції апелянтом не наведено.

Колегія суддів зауважує апелянту на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Також слід зауважити на правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19, у якій судом касаційної інстанції наголошено на тому, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

За таких обставин, додані апелянтом фотографії автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 , як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Станом на 25.11.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

01.10.2019 позивач (страховик) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (страхувальник) уклали генеральний договір страхування №1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2 від 01.10.2019 (далі Договір) предметом якого, з урахуванням додаткової угоди №637/21-Т/Ц2/4095, є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням, в тому числі, і наземним транспортним засобом - автомобілем «Skoda», державний номер НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

У додатковій угоді №637/21-Т/Ц2/4095 сторони, серед іншого погодили, що термін її дії становить один рік, а саме з 00:00 год. 19.04.2021 по 23:59 год. 18.04.2022.

16.06.2021 о 10 годині 30 хвилин на вул. Довженка, 16 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю Автомобіля під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «KIA», державний номер НОМЕР_2 (далі Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_2 .

У результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано Насімова Ділшодджона, що підтверджується постановою Шеченківського районного суду м. Києва від 02.07.2021 у справі № 761/22808/21.

Згідно зі складеними позивачем Страховим актом № 006.01304821-1 від 08.08.2021 , з урахуванням розрахунку страхового відшкодування від 01.08.2021, за наслідками спірної ДТП в якості страхового відшкодування визначено суму 42 552,51 грн..

Як слідує зі змісту вказаного страхового акту, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку- ТОВ «Авторесурс Київ» (особа, яка здійснила ремонт Автомобіля) № АК-0008867 від 18.06.2021 на суму 42 552,51 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції, чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У поданій позивачу заяві про настання події, що має ознаки страхового випадку від 16.06.2021 страхувальник не зазначає як саме має бути виплачено страхове відшкодування, проте у заяві щодо напрямку виплати та/або доплати страхового відшкодування (крім виплат Страхувальнику (додаток № 4 до Договору) та листах від 10.10.2019 та від 19.12.2019 страхувальник просить виплачувати страхове відшкодування йому та вказав реквізити для виплати.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 43555423 від 03.08.2021 страхове відшкодування в сумі 42 552,51 грн. перераховано позивачем страхувальнику.

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що Насімов Ділшодджон неправомірно володів Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

За правилами ст. 22 Закону, обов`язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперчується, що станом на 16.06.2021 (дата спірної ДТП - примітка суду) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 203924057 (далі Поліс).

Зазначений факт відповідачем не заперечується.

Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується неправомірне володіння Насімовим Ділшодджоном Автомобілем 1 під час спірної ДТП, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і Насімовим Ділшодджоном (особа, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Щодо розміру страхового відшкодування, яке відповідач мав виплатити позивачу, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Таким чином, відповідач як страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до приписів Закону має обов`язок в межах своєї відповідальності відшкодувати завдану його страхувальником шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону, тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), за мінусом франшизи.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити позивачу на помилковості його тверджень про те, що виплативши страхове відшкодування відповідно до умов Договору позивач в силу приписів ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» набув права вимоги до відповідача саме у межах фактичних витрат та як:

- укладений позивачем із своїм страхувальником Договір за своєю правовою природою є договором добровільного страхування наземного транспорту, тобто правовідносини між вказаними особами регулюються Законом України «Про страхування» та, відповідно, не регулюються Законом;

- водночас укладений відповідачем із своїм страхувальником Поліс за своєю правовою природою є договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, правовідносини сторін якого не є тотожними правовідносинам сторін за договором добровільного страхування наземного транспорту;

- пунктом 2.1 ст. 2 Закону передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Вказана норма кореспондується з ч. 2 ст. 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства;

- отже, у спорах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, норми Закону є спеціальними, а Закон, відповідно, є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах;

- як встановлено вище Законом передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством;

- таким чином, відповідач як страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до приписів Закону має обов`язок в межах своєї відповідальності відшкодувати завдану його страхувальником шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону, тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), за мінусом франшизи;

- водночас відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням);

- отже, враховуючи приписи Закону та положення ст. 1194 ЦК України, різницю між реальними збитками, на стягнення яких має право страховик згідно з Законом України «Про страхування», і вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом, має відшкодувати особа, яка завдала збитків.

З матеріалів справи слідує, що франшиза за Полісом становить 1 000,00 грн.

Колегія суддів зазначає про те, що з наданих позивачем документів слідує, що:

- вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 становить 42 552,51 грн., що підтверджується рахунком ТОВ «Авторесурс Київ» № АК-0008867 від 18.06.2021 (особа, яка здійснила ремонт вказаного автомобіля);

- вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 з урахуванням коєфіціенту фізичного зносу (0,46) становить 36 341,11 грн. (13 503,04 грн. (запчастини) * (1-0,46)+4 013,31 грн. (матеріали)+25 036,16 грн. (роботи)).

До звернення до суду з цим позовом позивач звернувся до відповідача з претензією № р. в якій запропонував за наслідками спірної ДТП здійснити перерахування коштів в сумі 42 552,51 за вказаними у претензії реквізитами.

Відповідач розглянув вказану претензію, прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 9 811,56 грн. та виплатив його позивачу.

При цьому, з наданих відповідачем доказів слідує, що:

- суму страхового відшкодування ним визначено виходячи з даних, встановлених у звіті № 65-D/98/8 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 05.11.2021, виконаного на замовлення відповідача ФОП Видута Д.Ю.(свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів № 146 від 13.06.2021), яким встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику Автомобіля за наслідком спірної ДТП становить 10 811,56 грн. Вказану суму відповідачем було зменшено на розмір передбаченої Полісом франшизи (1 000,00 грн.) та виплачено позивачу 9 811,56 грн.;

- відповідач не погодився із переліком ремонтних робіт, які визначені в рахунку СТО №АК-0008867 від 18.06.2021, та зазначив, що він не відповідає переліку пошкоджень, що визначені в акті огляду КТЗ від 16.06.2021, оскільки у вказаному акті вказано про наявність пошкоджень заднього бампера (подряпини, сколи, тріщина), проте в рахунку СТО визначені роботи, що не відносяться до цієї деталі (ремонт, фарбування заднього правого крила, багажнику, задньої панелі, панелі ліхтаря тощо). Також відповідач зауважив на тому, що огляд автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 було проведено без участі його представника.

З огляду на вказані обставини відповідач просив призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу на вирішення якої поставити питання: який розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Skoda», державний номер НОМЕР_1 на дату вчинення спірної ДТП.

У відповіді на відзив позивач заперечив проти призначення експертизи, зазначивши про те, що автомобіль «Skoda», державний номер НОМЕР_1 вже відремонтовано, з моменту ДТП пройшло близько 3 років, позивачем надано обґрунтований розрахунок позовних вимог.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

В акті огляду КТЗ від 16.06.2021 встановлено наявність пошкоджень заднього бампера (подряпини, сколи, тріщина), проте в рахунку №АК-0008867 від 18.06.2021 визначені роботи, що не відносяться до цієї деталі (ремонт, фарбування заднього правого крила, багажнику, задньої панелі, панелі ліхтаря тощо).

Позивач зазначає, що безпосередньо в ході ремонту Автомобіля на станції технічного обслуговування автомобілів, було здійснено розбір Автомобіля, під час якого було виявлено скриті пошкодження, про що і зазначено в рахунку № АК-0008867 від 18.06.2021 ТОВ «Авторесурс Київ» та Акті виконаних робіт № АКК2104157.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто у даному випадку саме позивач повинен довести, як те, що в ході ремонту Автомобіля на станції технічного обслуговування автомобілів, було здійснено розбір Автомобіля, під час якого було виявлено скриті пошкодження, так і те, що такі пошкодження є наслідком спірної ДТП, а не будь-яких інших обставини, які відбулись як до, так і після спірної ДТП та не пов`язані з нею, проте належних та допустимих доказів вказаного позивач до матеріалів справи не надав.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наявними у матеріалах справи документами в їх сукупності не підтверджується те, що відповідачем має бути виплачено страхове відшкодування в більшому розмірі ніж в тому, який був ними виплачений, а саме 9 811,56 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції цілком вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 25 529,55 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Так як позовні вимоги про стягнення пені в сумі 24 414,59 грн., інфляційних втрат в сумі 9 119,41 грн. та 3 % річних в сумі 1 902,22 грн. не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування в сумі 25 529,55 грн., то, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені. Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог залишається без змін.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу колегією суддів враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі № 910/7586/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі № 910/7586/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі № 910/7586/24 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №№ 910/7586/24.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Р. Станік

С.А. Гончаров