ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2024 р. Справа №914/3403/23

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів КРАВЧУК Н.М.

СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.

за участю представників сторін від:

позивача: Наконечна О.М. в порядку самопредставництва;

відповідача-1: Бартмаш Л.М. адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Ярина Плюс від 09.04.2024 (вх.ЗАГС №01-05/1042/24 від 10.04.2024)

на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 (повне рішення 21.03.2024, суддя Мазовіта А.Б.)

у справі №914/3403/23

за позовом: Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Приватного підприємства Ярина Плюс, м. Львів

про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності на нежитлове приміщення

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства «Ярина Плюс» про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності на нежитлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за ПП «Ярина Плюс» без належних правових підстав зареєстровано право власності на нежитлове приміщення під літ. «Б-1» загальною площею 117,9 м2 за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, чим порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, яка позбавлена можливості використовувати та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою.

Господарський суд Львівської області рішенням від 11.03.2024 у справі №914/3403/23 позовні вимоги задовольнив повністю. Зобов`язав ПП «Ярина Плюс» усунути перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 0,0267 га (кадастровий номер :05:001:0067) за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309 , шляхом знесення самочинно збудованого нежитлового приміщення під літ. «Б-1», загальною площею 117,9 м2 за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309 (реєстраційний номер майна 25568873) з припиненням права власності Приватного підприємства «Ярина Плюс» на таке нежитлове приміщення.

Суд першої інстанції встановив, що спірна земельна ділянка міською радою фізичним або юридичним особами не передавалась ні у користування, ні у власність. Отже, у відповідача відсутні законні правові підстави зайняття цієї земельної ділянки, що свідчить про самовільне її зайняття, оскільки обов`язковою умовою правомірного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Оскільки, спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети, та за відсутності доказів того, що спірне нерухоме майно в установленому законом порядку введено в експлуатацію, вказане свідчить про відсутність правових підстав вважати, що відповідач правомірно набув право власності на нього, оскільки об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309 є об`єктом самочинного будівництва.

Також суд дійшов висновку, що Львівською міською радою не пропущено строк позовної давності, оскільки наявне «триваюче правопорушення», відповідно до якого Львівська міська рада може пред`явити позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення її прав, адже позовні вимоги є вимогами негаторного позову і щодо таких вимог строк позовної давності, передбачений ст. 256 ЦК України, не застосовується.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

В апеляційній скарзі ПП «Ярина Плюс» просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 у справі №914/3403/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог позивача відмовити повністю.

Вважає оскаржене рішення необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного та неправильного установлення обставин, які мають значення для справи та загалом прийнятим із порушенням норм, як процесуального, так і матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається таке:

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування належного способу захисту, адже позивача, заявляючи вимоги про припинення права власності ПП «Ярина Плюс», на думку скаржника, намагався витребувати спірну земельну ділянку з володіння ПП «Ярина Плюс» та уникнути застосування до спірних правовідносин приписів ст. 387 та 388 Цивільного кодексу України щодо неможливості витребування спірного майна у ПП «Ярина Плюс», як у добросовісного набувача. Така процесуальна поведінка призводить до виникнення прецеденту щодо позбавлення добросовісного володільця правового захисту, що є абсолютно неприйнятним;

- безпідставне незастосування судом позовної давності нівелює засади законності, рівності, розумності та справедливості. Так, Львівська міська рада, на відмінну від ПП «Ярина Плюс», була учасником справи № 19/202, яка знаходилася на розгляді Господарського суду Львівської області, в межах якої розглядався спір щодо визнання права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться на спірній земельній ділянці. Тобто, знаючи про порушення її прав ще з 2008 року, міська рада лише у 2023 році, тобто через 15 років після реєстрації права власності на нежитлові приміщення та «вибуття із володіння» позивача земельної ділянки, подала до відповідача, як добросовісного набувача, позов про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованої нежитлової будівлі;

- судом першої інстанції не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а його добросовісність взагалі не ставилася під сумнів;

- заявляючи позовну вимогу про знесення належного ПП «Ярина Плюс» нерухомого майна, позивач фактично бажає «виправити» допущені в минулому, на його думку помилки, так як Львівська міська рада була повідомлена та була учасником розгляду справ про визнання права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309;

- багаторічна бездіяльність Львівської міської ради призвела до порушення прав та інтересів ПП «Ярина Плюс», як добросовісного набувача, який керуючись чинним законодавством України уклав договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, беручи до уваги серед багатьох і той факт, що продавець нежитлового приміщення набув таке приміщення у власність ще 2009 року.

Львівська міська рада у додаткових поясненнях, які за своєю суттю є відзивом на апеляційну скаргу, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У спростування доводів апеляційної скарги зазначає таке:

- в результаті реєстрації права власності на об`єкт на вул. Городоцька, 309 у м. Львові загальною площею 117, 9 м2 порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, яка позбавлена можливості використовувати та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою на вул. Городоцькій, 309;

- у відповідача відсутні документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою на вул. Городоцькій, 309;

- позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права у вигляді звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення загальною площею 117, 9 м2. При цьому, позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з одночасним припинення права власності на таке нерухоме майно є ефективним способом захисту;

- позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов), оскільки в такому разі йдеться про так зване "триваюче правопорушення". Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою цього позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову;

- позивач не порушує право відповідача на мирне володіння майном, адже вимоги міської ради відповідають змісту статті 152 Земельного кодексу України та сприятимуть приведенню земельної ділянки у стан, придатний для її подальшого використання за цільовим призначенням.

Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.

В судовому засіданні взяли участь представники позивача та відповідача, які навели доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до інформації, наданої управлінням державного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради, земельна ділянка на вул. Городоцькій, 309 у м. Львові, площею 0,0267 га перебуває в комунальній власності Львівської міської ради.

Відповідно до листа, наданого Управлінням державного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради, на виконання наказу Департаменту містобудування від 07.06.2023 №162 спеціалістами Управління державного контролю за використанням та охороною земель за участю Управління архітектури та урбаністики проведено обстеження земельної ділянки комунальної власності за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, за результатами якого складено акт №264 від 30.06.2023.

За результатами обстеження встановлено, що земельна ділянка у м. Львів, вул. Городоцька, 309 знаходиться в межах червоних ліній, в зоні ТР-1 зона транспортної інфраструктури.

ПП «Ярина Плюс» фактично використовує земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0267 га, для обслуговування торгового павільйону на вул. Городоцькій, 309 у м. Львові за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

До зазначеного акту обстеження долучено план-схему земельної ділянки та матеріали фотофіксації.

Згідно листа Управління архітектури та урбаністики від 08.06.2023 року № 4-2401-7644, вихідні дані на проектування (містобудівні умови та обмеження на проектування об`єкта будівництва) на вул. Городоцькій, 309 у м. Львові не надавались.

Відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 05.06.2023 року № 4-0006-7446 згідно з даними з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва документи щодо виконання будівельних робіт на об`єкт за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, що були б зареєстровані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відсутні.

Однак, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 117,9 м2.

Вказаний об`єкт знаходиться на земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності та станом на момент подання цього позову не передана в користування третім особам.

Первинно, право власності на вказаний вище об`єкт по вул. Городоцька, 309 (реєстраційний номер майна 25568873) було зареєстровано 27.11.2008 за ФОП Михайлівим Євгеном Євгеновичем на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі №19/202.

Відповідно до вказаного вище рішення, визнано за ФОП Михайлівим Є.Є. право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 117,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, Городоцька, 309 та зобов`язано Обласне КП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» здійснити державну реєстрацію права власності за ФОП Михайлівим Є.Є. на вказане нежитлове приміщення.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2009 у справі №19/202 апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено, рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі №19/202 скасовано. Прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2009 у справі №19/202 касаційну скаргу ФОП Михайліва Є.Є. з доповненням до неї залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2009 - без змін.

В той же час, як стало відомо позивачу з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 24.02.2009 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєстровано за Приватним підприємством «Мотор» право власності на нежитлове приміщення загальною площею 117,9 м2, яке знаходиться за адресою: м. Львів, Городоцька, 309 (реєстраційний номер майна 25568873).

Згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстрація права власності за ПП «Мотор» відбулася на підставі договору купівлі-продажу між Михайлівим Є.Є. та ПП «Мотор», реєстраційний №104 від 30.01.2009, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Людмилою Василівною.

Надалі, Обласним КП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 23.06.2009 було проведено реєстрацію права власності за ПП «Ярина Плюс».

Право власності за ПП «Ярина Плюс» зареєстровано унаслідок укладення договору купівлі-продажу між ПП «Мотор» та ПП «Ярина Плюс», реєстраційний №1039 від 22.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Тарасом Львовичем.

Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу №1039 від 22.05.2009, ПП «Мотор» продало, а ПП «Ярина Плюс» придбало нежитлове приміщення під літ. «Б-1», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, загальною площею 117,9 м2.

Станом на зараз, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна така інформація: реєстрація права власності на нежитлову будівлю в плані під літ. «Б-1», загальною площею 117,9 м2 за ПП «Ярина Плюс» на вул. Городоцькій, 309 (реєстраційний номер майна: 25568873).

Водночас з моменту укладення договору купівлі - продажу, ПП «Ярина Плюс» не зверталося до Львівської міської ради та її виконавчих органів з проханням щодо оформлення права користування/власності на земельну ділянку, на якій розміщено об`єкт, що був предметом договору купівлі-продажу.

Оцінка суду.

Відповідно до статті 13 Конституції України, земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

В силу вимог ч. 1 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю.

Відтак, виходячи із вимог вказаної статті, презюмується належність земельних ділянок на території міста Львова територіальній громаді міста з визначенням її власником Львівської міської ради.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема, нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Львівська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки) виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст. 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як було зазначено вище, 27.11.2008 Обласним КП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» було проведено реєстрацію права власності на зазначене вище нежитлове приміщення на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі №19/202. Надалі вказане рішення було скасовано постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2009, яка залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2009.

Відтак, беручи до уваги, що рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі №19/202 скасовано, вбачається відсутність у ФОП Михайліва Є.Є. належних та передбачених чинним законодавством документів, необхідних для оформлення права власності на будівлю літ. «Б-1» загальною площею 117,9 м2, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Городоцька, 309. Зазначене надалі повинно було б слугувати перешкодою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт за ПП «Мотор» та відповідно за ПП «Ярина Плюс».

Земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно на вул. Городоцькій, 309, належить територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради та віднесена до земель комунальної власності відповідно до ст.ст. 80, 83 ЗК України та ст.ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Докази того, що спірна земельна ділянка у власність чи користування відповідачу чи будь-якій іншій особі надавалась, в матеріалах справи відсутні.

Інформація про відсутність належним чином оформленого права користування земельною ділянкою на вул. Городоцькій, 309 у м. Львові підтверджується також листом Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради №4-2403-8673 від 28.06.2023.

Відповідно до вказаного листа, Львівською міською радою рішення (ухвали) про передачу у власність чи надання в користування земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення (магазину), площею 0,0267 м2 за адресою: вул. Городоцька, 309, м. Львів (реєстраційний номер майна: 060) в Управлінні земельних ресурсів відсутні. Одночасно повідомлено, що інформація щодо підготовки проектів ухвал Львівської міської ради про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки для обслуговування об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25568873) в Управлінні земельних ресурсів відсутня.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Стаття 120 ЗК України не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній та його відповідної реєстрації.

Порядок набуття права власності на новозбудовану річ (нерухоме майно) регулюється законодавством про містобудівну діяльність та відповідними державними будівельними нормами.

Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

При цьому, згідно з висновками Верховного Суду, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/19726/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

За приписами ст. 187, 188 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Таким чином, обов`язковою умовою правомірного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Як встановлено судами вище та не спростовано відповідачем, цивільно-правові угоди щодо спірної земельної ділянки між міською радою та фізичними або юридичними особами не укладались.

Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відсутні, що свідчить про самовільне її зайняття відповідачем.

Оскільки спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети, та за відсутності доказів того, що спірне нерухоме майно в установленому законом порядку введено в експлуатацію, відсутні правові підстави вважати, що відповідач набув право власності на нього. Відтак, об`єкт нерухомого майна за адресою: вул. Городоцька, 309, м. Львів є об`єктом самочинного будівництва.

Обґрунтовуючи підстави для скасування рішення суду та відповідно відмови у задоволенні позовних вимог, скаржник покликається на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Так, згідно зі ст. 152, 212 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення наведеного об`єкту нерухомості, правовий режим зазначеного об`єкта будівництва, як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №910/19726/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, 319, 321 ЦК України, права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Таким чином, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема, земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц.

Як було зазначено вище, за змістом як ст. 391 ЦК України, так і ст. 152 ЗК України, власник майна (земельної ділянки) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. 6 ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом, як необхідних для виникнення права власності. При цьому, формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 цієї статті.

З огляду на те, що зазначений вище об`єкт збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва не виділялась та не може бути виділена і на теперішній час, реалізуючи право комунальної власності на земельну ділянку, Львівська міська рада наділена повноваженнями звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та єдиним належним способом захисту передбачено саме знесення самочинно збудованого майна.

Аналогічні правові висновки щодо належності способу захисту викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №914/1785/22.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції передбачає право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права.

Разом з тим, суд звертає увагу, що будь-який ефективний спосіб захисту є належним, проте не кожен належний засіб є ефективним. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №477/2330/18, від 10.09.2024 у справі №914/1261/22).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п. 63), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (п. 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/190 (п. 5.6, 5.9)).

Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (п. 54), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (п. 8.46)).

Як було вказано вище, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю в плані під літ. «Б-1», загальною площею 117,9 м2 за ПП «Ярина Плюс» на вул. Городоцькій, 309 (реєстраційний номер майна: 25568873).

Оскільки державна реєстрація права власності за відповідачем на спірну нежитлову будівлю, здійснена за відсутності належних правових підстав, то вказане порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 5 вказаного Закону у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Як було зазначено вище, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Разом із тим у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (п. 98 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підп. 6.30), від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (підп. 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підп. 6.13)).

Отже, державна реєстрація права приватної власності відповідача на нежитлові приміщення загальною площею 117,9 м2 на вул. Городоцькій, 309 як на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно.

Наявність зареєстрованого права власності перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від використання майна, земельної ділянки.

Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірних земельних ділянок, зокрема відчуження або передачі у користування цих земельних ділянок іншим особам, оскільки відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами вказаного Закону, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацами 2 та 4 ч. 3 ст. 26 Закону передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

За змістом п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачем, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (такі ж правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

При цьому, в силу положень абз. 1 ч. 3 ст. 26 Закону, відомості про право власності відповідача не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення (mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20).

У ч. 1 ст. 14 Закону зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню.

Відповідно до ч. 7 ст. 14 Закону у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) виклала правовий висновок про те, що коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо в установленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не приведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості), а якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі, то в разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Виходячи з наведених вище правових висновків, вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, як-то скасування державної реєстрації прав, визнання недійсними договорів тощо.

Тобто при поданні позову про знесення самочинного будівництва немає потреби додатково заявляти вимогу, зокрема, про скасування державної реєстрації прав, але при заявленні такої судам належить відмовляти у її задоволенні.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне правило визначене і у ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З аналізу вказаних вище норм вбачається обов`язковість правових позицій Верховного Суду, зокрема, для суду апеляційної інстанції.

При цьому, визначальним є те, що у разі наявності суперечності між правовими висновками Верховного Суду, викладеними у різних постановах, суди нижчих інстанцій повинні застосовувати висновок, ухвалений останнім за часом. Це правило випливає з принципу правової визначеності та практики дотримання актуальних рішень суду касаційної інстанції.

З огляду на вказане, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №914/1785/22, яка є аналогічною цій, виснувала про необхідність скасування державної реєстрації права приватної власності ПП «Ярина Плюс» на самочинно збудовані нежитлові приміщення з одночасним закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи.

При цьому, у вказаній постанові від 18.09.2024 Велика Палата Верховного Суду, фактично оминувши увагою раніше викладені нею в постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 висновки щодо неналежності позовної вимоги про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності у спорах про знесення самочинного будівництва, без зазначення про відступ (уточнення) від цих висновків сформулювала новий правовий висновок щодо необхідності скасування державної реєстрації права власності відповідача і закриття розділу Державного реєстру та реєстраційної справи у справі з подібним характером позовних вимог.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги положення ст. 236 ГПК України щодо необхідності врахування правових висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що ефективним способом захисту у цій справі, окрім заявлених, повинна бути також вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача і закриття розділу Державного реєстру та реєстраційної справи з припиненням такого права власності. Адже звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок шляхом демонтажу (знесення) майна, яке на них встановлене, можливо лише після скасування записів про державну реєстрацію речових прав (права приватної власності) на це майно із припиненням такого права власності.

В протилежному випадку, задоволення судом позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого майна не призведе до ефективного поновлення прав позивача.

Тобто, знесення фактично існуючої будівлі буде відбуватися при існуючій державній реєстрації права власності на таку, а скасування самого запису права власності за останнім титульним власником не призведе до відновлення порушеного права на землю органу місцевого самоврядування, адже без вимоги про закриття розділу у Державному реєстрі, скасування останнього запису про право власності, призведе до відновлення попереднього про право власності за ПП «Мотор».

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо обрання позивачем належного способу захисту. Водночас поза увагою суду залишилося те, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а тому задоволення заявлених позовних вимог не призведе до реального поновлення прав та законних інтересів Львівської міської ради.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відтак обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (правові висновки, викладені у п. 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, заявлене відповідачем питання щодо дотримання позивачем позовної давності судом не досліджується.

Відповідно ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, однак всупереч зазначеному, суд першої інстанції зазначеного не врахував, то оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Судові витрати.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства Ярина Плюс задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 у справі №914/3403/23 скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) на користь Приватного підприємства Ярина плюс (79049, м. Львів, вул. Коломийська, 16, ) суму 8 052, 00 грн. витрат на оплату судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови складено 25.11.2024.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК