УХВАЛА

21 листопада 2024 року

м. Київ

cправа № 917/1636/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жайворонок Т. Є. - головуючої, Булгакової І. В., Колос І. Б.,

за участю секретаря судового засідання - Іщука В. В.,

представників:

позивача: Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» - Кисельова Є. В.,

відповідача: Акціонерного товариства «Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта"» - Козачука О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта"»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 (колегія суддів: Тихий П. В. (головуючий), Плахов О. В., Терещенко О. І.)

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

до Акціонерного товариства «Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта"»

про повернення нафти,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - позивач, ПАТ «Укрнафта») подало до господарського суду позов (з урахуванням заяви про зміну предмета позову), в якому просило зобов`язати Акціонерне товариство «Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта"» (далі - відповідач, АТ «Укртатнафта») повернути в натурі нафту в обсязі 183 148,089 т вартістю 6 410 183 115,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору на надання послуг зі зберігання в частині неповернення на вимогу позивача як власника 183 148,089 т нафти, транспортованої за договорами транспортного експедирування та надання послуг з транспортування, вартість якої становить 6 410 183 115,00 грн.

Матеріально-правовою підставою позову ПАТ «Укрнафта» визначило ст.ст. 530, 949, 950, 953 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), однак просило суд у разі висновку про відсутність договірних зобов`язань між сторонами застосувати до спірних правовідносин ст. 387 або ст. 1212 ЦК України.

Господарський суд Полтавської області у рішенні від 29.04.2024 відмовив у задоволенні позову.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини, які підпадають під правове регулювання глави 66 ЦК України («Зберігання»), відповідно, приписи ст. 387 або ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Висновки про відмову у позові мотивовані недоведеністю позивачем факту передачі відповідачу спірного обсягу нафти на підставі договору на надання послуг зі зберігання.

Східний апеляційний господарський суд у постанові від 24.07.2024 рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нове рішення про задоволення позову. Зобов`язав відповідача повернути в натурі позивачу нафту в обсязі 183 149,089 т вартістю 6 410 183 115,00 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що правовідносини між сторонами є кондикційними, а не договірними, оскільки договір, зокрема, транспортного експедирування виконаний, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 1212 ЦК України. Висновки про задоволення позову обґрунтовані тим, що відповідач утримує належні позивачу на праві власності 183 148,089 т нафти без будь-яких правових підстав.

У поданій касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також на наявність підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Мотивуючи наявність підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник вказав на неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду у постановах від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 29.07.2019 у справі № 756/3966/17, від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, від 13.07.2022 у справі № 916/3307/16, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 щодо питання застосування ст. 1212 ЦК України у випадку, коли між сторонами є договірні зобов`язання, та ст.ст. 15, 16 ЦК України у контексті обрання особою, яка звернулася до суду, ефективного та належного способу захисту порушеного права (аналогічні висновки наведені Верховним Судом у справах № 338/180/17, № 314/3995/15, № 752/18477/15-ц, № 905/1926/16, № 902/1592/15, № 912/1856/16, № 569/17272/15-ц, № 908/1165/17, № 909/452/18, № 910/19581/16, № 5023/5836/12, № 487/10132/14-ц, № 909/51/19, № 902/377/19, № 912/653/19, № 904/5265/18, № 145/2047/16-ц, № 469/1044/17, № 910/3009/18, № 917/814/16, № 923/722/19, № 522/1528/15-ц, № 910/2861/18, № 922/2416/17, № 334/3161/17, № 916/964/19, № 9901/172/20, № 9901/381/20, № 903/1030/19, № 922/3059/16, № 910/17079/19, № 766/20797/18, № 908/2637/20, № 359/3373/16-ц, № 643/21744/19, № 143/591/20, № 750/3192/14, № 209/3085/20, № 910/6939/20, № 761/36873/18, № 363/1834/17, № 916/3307/16, № 908/976/19, № 462/5368/16-ц, № 483/448/20, № 477/2330/18).

Відповідач зазначив, що суд апеляційної інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, оскільки встановлені у цій справі обставини (транспортування нафти відповідачем на підстав договорів транспортного експедирування, незабезпечення відповідачем охорони нафти у пункті призначення, фактична відсутність нафти у відповідача, наявність кримінального провадження, предметом якого є встановлення обставин відсутності нафти та винних у цьому осіб) вказують на відсутність підстав для застосування цієї статті Кодексу та на неефективність / неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права при посиланні на ст. 1212 ЦК України.

Також відповідач вважає, що суд апеляційної інстанції фактично переклав ризик знищення (втрати) майна з власника на експедитора, а також поклав обов`язок повернути майно на особу, яка набула його на підставі договору транспортного експедирування, за яким не приймала на себе зобов`язань зі збереження майна після завершення транспортування та у якої таке майно відсутнє, оскільки активи не збільшувалися.

Верховний Суд в ухвалі від 03.10.2024 відкрив касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

18.10.2024 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач заперечив доводи касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи позивача, врахувавши заперечення відповідача у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 28.12.2012 позивач (поклажодавець) та відповідач (зберігач) уклали договір на надання послуг зі зберігання, відповідно до п. 1.1 якого поклажодавець передає на зберігання нафту або газовий конденсат (товар), а зберігач зобов`язується прийняти на зберігання, зберігати і повернути після зберігання товар.

У договорі на надання послуг зі зберігання сторони погодили, зокрема, такі умови:

особлива умова - договір регулює порядок і умови передачі на зберігання, здійснення зберігання і повернення зі зберігання обсягів товару, що фактично оформлені актами приймання-передачі товару на зберігання, підписаними представниками сторін;

п. 1.3 - товар, переданий на зберігання, зберігається в резервуарах зберігача, розташованих за адресою: м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3. Кількість нафти, яка приймається на зберігання згідно з актами приймання-передачі, не повинна перевищувати 100 тис. т одночасного зберігання;

п. 1.4 - право власності на товар, переданий поклажодавцем на зберігання, до зберігача не переходить;

п. 2.2 - приймання-здавання товару на зберігання та його повернення зі зберігання оформляється добовими актами приймання-передачі (на зберігання / зі зберігання, відповідно), що підписуються уповноваженими представниками сторін, які обмінюються довіреностями на право здійснення таких операцій, і скріплюються печатками сторін;

п. 2.4 - щомісячно сторони проводять інвентаризацію товару, який знаходиться на зберіганні, про що складають та підписують відповідні акти;

п. 2.5 (у редакції додаткової угоди від 14.12.2015 № 6) - з 01.01.2016 заставна вартість товару, що передаватиметься на зберігання протягом місяця надання послуг, визначається з урахуванням середнього значення ціни фактичних угод з продажу нафти сорту Urals за даними видання агентства Platts «Crude Oil Marketwire» за період з першого по останнє число місяця, що передує місяцю надання послуг зі зберігання. При цьому заставна вартість товару не може бути вищою за ціну, яка сформувалася за результатами останнього аукціону з продажу енергоресурсів;

п.п. 3.1, 3.2 - поклажодавець зобов`язується, зокрема, передати товар на зберігання і прийняти його зі зберіганні в порядку, визначеному у розділі 2 договору; зберігач зобов`язується, зокрема, прийняти на зберігання товар; повернути його зі зберігання в порядку відповідно до розділу 2 договору.

У розділі 2 договору сторони визначили, що передача товару на зберігання може здійснюватися: (1) трубопровідним транспортом по системі магістральних трубопроводів ПАТ «Укртранснафта»; (2) залізничним транспортом; (3) у резервуарах зберігача.

У п. 2.3.1 сторони погодили, що передача товару на зберігання та / або зі зберігання трубопровідним транспортом по системі магістральних трубопроводів ПАТ «Укртранснафта» здійснюється у такому порядку:

- оформлення актів приймання-передачі товару на зберігання або зі зберігання здійснюється на підставі актів приймання-здавання товару, оформлених на вузлі обліку зберігача № 465 відповідно до маршрутних доручень ПАТ «Укртранснафта». В актах приймання-здавання вказується кількість зданого і прийнятого сторонами товару за одну добу із зазначенням всіх необхідних реквізитів;

- на підставі актів приймання-здавання товару складається відповідний акт приймання-передачі на/зі зберігання за добу, який підписується поклажодавцем та зберігачем та вказана маса нетто в якому є остаточною;

- акт приймання-передачі на/зі зберігання повинен бути оформлений в день складання актів приймання-здавання товару;

- датою початку та датою закінчення зберігання обсягів товару вважається відповідна дата оформлення акта приймання-передачі товару на/зі зберігання.

У п. 2.3.2 сторони встановили такий порядок передачі товару на зберігання залізничним транспортом:

- приймання-передача товару на зберігання залізничним транспортом здійснюється на залізничних естакадах зливу на території зберігача;

- кількість товару, що передається для зберігання, визначається на підставі залізничних накладних, якщо кількість товару, зазначена в залізничних накладних, не відрізняється від кількості, зазначеної у квитанції зважування ТОВ «Торговий дім - Укртатнафта» на установлену в договір величину похибки (+/- 0,5 % маси нетто), в іншому випадку - кількість переданого для зберігання товару приймається за квитанціями зважування, а також може бути проведено арбітражне визначення кількості товару інспектором;

- на підставі даних в залізничних накладних / зважувальних квитанціях / акта інспектора оформляється акт приймання-здачі товару, маса нетто в якому є остаточною;

- на підставі акта приймання-здачі товару сторони складають акт приймання-передачі товару на зберігання, який підписують поклажодавець та зберігач. Акт приймання-передачі оформлюється в день оформлення актів прийому-здачі товару. Датою передачі товару на зберігання є дата оформлення відповідного акта, маса нетто в якому є остаточною.

У п. 2.3.3 сторони визначили порядок передачі товару на зберігання в резервуарах зберігача, тобто товару, що був придбаний поклажодавцем у зберігача або третьої особи на умовах DDP - резервуари ПАТ «Укртатнафта» і на момент передачі на зберігання знаходиться в його резервуарах:

- передача здійснюється на підставі відомостей, вказаних в акті приймання-передачі, який підтверджує факт отримання поклажодавцем товару від зберігача або третьої особи, на підставі якого сторони складають акт приймання-передачі на зберігання, маса нетто в якому є остаточною.

За змістом п. 7.2 договір набирає чинності з моменту підписання, діє до 31.12.2014 включно та вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за 15 календарних днів до дати його закінчення жодна із сторін не направила іншій стороні письмового повідомлення про небажання продовжувати дію договору.

31.08.2018 та 04.12.2018 позивач (клієнт) та відповідач (експедитор) підписали договори транспортного експедирування, згідно з п.п. 1.1, 2.2 яких експедитор зобов`язався за плату і за рахунок клієнта виконати та / або організувати надання послуг, пов`язаних з транспортуванням нафти системою трьох магістральних нафтопроводів АТ «Укртранснафта» на Кременчуцький НПЗ, представляти інтереси клієнта у відносинах з усіма суб`єктами, причетними до транспортно-експедиційного обслуговування клієнта, забезпечити документальне оформлення прийому-здачі нафти.

У договорах транспортного експедирування системою магістральних нафтопроводів АТ «Укртранснафта» сторони, зокрема, визначили, що здавання нафти для клієнта здійснюється, зокрема, експедитором в кінцевому пункті призначення на пункті приймання-здавання нафти № 465 за відповідними схемами, які відповідають вимогам комерційного обліку нафти. Документом, що підтверджує виконання експедитором обов`язків з транспортування нафти, є акт прийому-здачі нафти в кінцевому пункті призначення (п. 3.5).

За змістом п. 7.2 договору транспортного експедирування від 31.08.2018 договір діє до 31.12.2019 з можливою його пролонгацією, а за змістом п. 7.1 такого договору від 04.12.2018 - до 31.12.2019, проте закінчення строку дії правочину не звільняє сторони від відповідальності за його порушення.

29.12.2020 позивач (замовник) та АТ «Укртранснафта» (виконавець) уклали договір про надання послуг з транспортування нафти по встановлених маршрутах, зокрема, на Кременчуцький нафтопереробний завод (далі - НПЗ).

За доводами позову всього через систему магістральних нафтопроводів та залізничним транспортом на Кременчуцький НПЗ відповідача було транспортовано 1 020 043,265 т нафти, а саме:

- 501 027,800 т - за договором про надання послуг з транспортування нафти від 29.12.2020 між позивачем та ПАТ «Укртранснафта»;

- 341 754,30 т у період з січня до липня 2022 року - за договором транспортного експедирування від 31.08.2018 між позивачем та відповідачем (в тому числі 285 167,54 т нафти, що були перевезені відповідачу залізничним транспортом інших експедиторів);

- 177 261,17 т у період з січня до червня 2022 року - за договором транспортного експедирування від 04.12.2018 між позивачем та відповідачем (перевезені залізничним транспортом).

Також з пояснень позивача вбачається, що протягом 2022 року він розпоряджався належною йому транспортованою нафтою, яка знаходилася на зберіганні відповідача, шляхом: продажу її на біржових аукціонах; оформлення договорів зворотного викупу; передачі в переробку відповідачу на підставі договорів від 31.12.2021, 01.02.2022, 01.03.2022 з надання послуг з переробки нафти у готову продукцію (бензин автомобільний, паливо дизельне, газ нафтовий скраплений, гудрон прямої перегонки нафти, сірка технічна газова грудкова, паливо на виробництво та безповоротні технологічні втрати, які є власністю замовника); вчинення прямих договір купівлі-продажу з відповідачем - договорів поставки нафти від 22.04.2022 та 30.04.2022.

Загальний обсяг відчуженої позивачем нафти у 2022 році склав 624 412,74 т.

Отже, за висновками ПАТ «Укрнафта» станом на 1 квартал 2023 року (на 31.12.2022) на зберіганні у відповідача має знаходитися не менше 395 630,521 т транспортованої нафти, які обліковуються в бухгалтерському обліку позивача, що підтверджується бухгалтерською довідкою від 31.03.2023.

27.03.2023 відповідач на запит позивача надав відповідь, в якій вказав, що в резервуарах відповідача наявні 212 482,432 т нафти, яка належить позивачу та відповідає якісним характеристикам.

З огляду на це позивач 28.04.2023 надіслав відповідачу вимогу про повернення протягом 7 днів з моменту її отримання невіднайденої нафти, переданої (транспортованої) на зберігання, в обсязі 183 148,089 т, яку відповідач не виконав, що послугувало причиною звернення до суду з позовом.

До позову ПАТ «Укрнафта» долучило, зокрема, акт Держаудитслужби від 29.06.2023, складений за результатами планової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ПАТ «Укрнафта» за період з 01.01.2017 до 31.12.2022, згідно з яким акти відповідального зберігання нафти позивач та відповідач не оформлювали. Водночас перевірка встановила, що станом на 01.01.2022, 01.12.2022 та 31.12.2022 залишок нафти позивача у відповідача повинен становити 420 466,96 т, з яких 24 866,151 т можуть належати третім особам. За висновками Держаудитслужби станом на 25.11.2022 нестача належної позивачу нафти на Кременчуцькому НПЗ відповідача становить не менше 183 148,089 т (395 630,521 т - 212 482,432 т).

Суд першої інстанції, застосувавши при вирішенні спору ст.ст. 903, 936 ЦК України, у задоволенні позову відмовив, оскільки позивач не надав доказів передачі спірного обсягу нафти на зберігання відповідачу, а саме підписаних сторонами щодобових актів приймання-передачі товару, як це передбачено умовами договору на надання послуг зі зберігання, звернувши увагу, що кількість нафти, яка за твердженням позивача була передана на зберігання, не відповідає умовам п. 1.3 цього договору щодо одночасного зберігання 100 тис. т сировини.

При цьому місцевий господарський суд вважав відсутніми підстави для застосування при вирішення спору ст. 387, 1212 ЦК України з огляду на відсутність спору про право та укладення між позивачем та відповідачем договорів про переробку нафти, її поставку та транспортне експедирування, які не передбачають обов`язку відповідача повернути нафту позивачу, що свідчить про наявність між сторонами договірних відносин і не підтверджує безпідставного отримання відповідачем нафти поза межами договірних зобов`язань.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції встановив, що, виконуючи договір про надання послуг з транспортування нафти від 29.12.2020, позивач та АТ «Укртранснафта» щомісячно у період з січня до листопада 2022 року підписували акти наданих послуг та звірки взаєморозрахунків, вантажоотримувачем в яких в одних випадках зазначається відповідний нафтопереробний комплекс для ПАТ «Укрнафта» на зберігання, в інших - ПАТ «Укртатнафта» (відповідач) для ПАТ «Укрнафта» на зберігання .

Факт надання відповідачем послуг з транспортного експедирування через систему магістральних нафтопроводів АТ «Укртранснафта» підтверджується підписаними позивачем та відповідачем актами наданих послуг, складеними на підставі договорів транспортного експедирування від 31.08.2018 та 04.12.2018.

На противагу висновкам суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України при вирішення спору апеляційний суд вказав, що зобов`язання сторін за договорами, на які здійснено посилання для обґрунтування відсутності підстав застосування до спірних правовідносин названої норми права, повністю виконані, що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, в яких зафіксовано обсяг транспортованої нафти у спірний період 2022 року.

Ураховуючи що відповідач не заперечує фактичних обсягів транспортованої у 2022 році нафти та право власності позивача на неї, натомість у відзиві на апеляційну скаргу заперечує існування між сторонами відносин зберігання, апеляційний суд кваліфікував спірні правовідносини як кондикційні, а не договірні, відповідно, дійшов висновку про можливість застосування при вирішенні спору ст. 1212 ЦК України.

З огляду на такі висновки суд апеляційної інстанції вказав, що відповідач без будь-яких належних правових підстав утримує спірний обсяг транспортованої нафти, навіть після вимоги його не повертає, чим порушує право власності позивача на нього, тому зобов`язаний повернути позивачу в натурі 183 148,089 т нафти вартістю 6 410 183 115,00 грн.

У ч. 1 ст. 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Для касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення з наведеної підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Суд звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, у якому передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні правовідносини.

Термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є суб`єкти правовідносин, їх об`єкти та юридичний зміст, яким водночас є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.

Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Верховний Суд не раз наголошував, що підставою для касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

З огляду на принцип диспозитивності, підстава, вимоги та межі касаційного оскарження визначаються самим скаржником у касаційній скарзі, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Відповідач у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України обґрунтувало неврахуванням судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи правових висновків, викладених у відповідних постановах Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду щодо питання застосування ст. 1212 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.

У справі № 314/3995/15 розглядались вимоги товариства до фізичної особи про повернення безпідставно набутого майна з посиланням на те, що за договором оренди землі, укладеним між сторонами, фізична особа отримала кошти та зернові культури, однак договір оренди землі рішенням суду визнано недійсним, а тому, отримане за недійсним договором є безпідставно набутим майном. Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позову та застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки майно, заявлене до повернення, отримане в межах правовідносин за договором оренди землі;

у справі № 752/18477/15-ц - вимоги фізичної особи до ФОП про стягнення авансу, сплаченого за договором побутового підряду на виконання будівельно-монтажних робіт з будівництва житлового будинку з інженерними мережами, комунікаціями та благоустроєм, за яким встановлено термін будівництва, що підтверджується розпискою. Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позову та застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки грошові кошти набуті відповідачем за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на виконання робіт з будівництва будинку за договором підряду;

у справі № 756/3966/17 - вимоги фізичної особи до приватного підприємства про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди за неякісно надані стоматологічні послуги. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову із застосуванням ст. 1212 ЦК України, адже встановлені обставини свідчать, що підставою сплати позивачем коштів були надані йому відповідачем стоматологічні послуги;

у справі № 904/5265/18 - вимоги замовника до підрядника про стягнення авансу, отриманого за договором підряду, відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України. Верховний Суд, врахувавши, що відносини між сторонами виникли на підставі договору підряду, при перегляді цієї справи не було встановлено передбачених ч. 2 ст. 849 ЦК України умов для односторонньої відмови замовника від договору підряду, а договірний характер відносин виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 ЦК України, погодився з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позову.

Водночас предметом спору у справі, яка розглядається, є вимоги позивача про повернення невіднайдених обсягів нафти, отриманих відповідачем поза договором зберігання та за договорами транспортного експедирування / надання послуг з транспортування, які виконані сторонами, що і послугувало підставою для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

Проаналізувавши зміст наведених постанов Верховного Суду за критеріями подібності, колегія суддів дійшла висновку, що застосування апеляційним судом ст. 1212 ЦК України не суперечить висновку Верховного Суду у наведених справах щодо питання застосування цієї норми права. Також оскаржуване судове рішення у справі, що розглядається, в співвідношенні з постановами Верховного Суду у зазначених справах, не містять й протилежного висновку щодо застосування норми ст. 1212 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми права у цій справі залежало від встановлених і доведених обставин справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу.

Отже, Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків у постановах Верховного Суду у справах № 314/3995/15, № 752/18477/15-ц, № 756/3966/17, № 904/5265/18 щодо питання застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки правовідносини у справі суду касаційної інстанції та у справі, яка розглядається, істотно відмінні (у справі, що розглядається, з одного боку, і у згаданих справах - з іншого) за суб`єктним та об`єктним критеріями, характером спірних правовідносин, підставами позову та фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, а не за різним застосуванням норм матеріального права, що виключає подібність спірних правовідносин насамперед за змістовим критерієм, і тому застосування норми права, наведеної скаржником, за неподібності правовідносин у цих справах за основним критерієм не може бути аналогічним, а вказані для порівняння постанови Верховного Суду релевантним до обставин цієї справи.

При цьому Верховний Суд виходить з того, що висновки щодо питання застосування ст. 1212 ЦК України є сталими та універсальними у правозастосуванні, однак їх застосування залежить від фактичних обставин справи, що і створює подібність правовідносин, адже алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечень осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, в якій предметом спору є стягнення безпідставно набутих коштів, а підставою - не укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, оскільки у цій справі наведені висновки щодо питання застосування ст. 1212 ЦК України у сукупності зі ст.ст. 22, 1166 цього Кодексу в контексті вирішення питання про стягнення з користувача земельної ділянки коштів з орендної плати за землю за обставин відсутності відповідного договору оренди, тому очевидно, що ці висновки не релевантні до спірних правовідносин.

Аналогічно колегія суддів відхиляє покликання скаржника на висновки Верховного Суду щодо питання застосування ст.ст. 15, 16 ЦК України, наведені у відповідних постановах у справах № 910/3372/19, № 916/3307/16, № 233/4365/18, № 338/180/17, № 905/1926/16, № 902/1592/15, № 912/1856/16, № 569/17272/15-ц, № 908/1165/17, № 909/452/18, № 910/19581/16, № 5023/5836/12, № 487/10132/14-ц, № 909/51/19, № 902/377/19, № 912/653/19, № 145/2047/16-ц, № 469/1044/17, № 910/3009/18, № 917/814/16, № 923/722/19, № 522/1528/15-ц, № 910/2861/18, № 922/2416/17, № 334/3161/17, № 916/964/19, № 9901/172/20, № 9901/381/20, № 903/1030/19, № 922/3059/16, № 910/17079/19, № 766/20797/18, № 908/2637/20, № 359/3373/16-ц, № 643/21744/19, № 143/591/20, № 750/3192/14, № 209/3085/20, № 910/6939/20, № 761/36873/18, № 363/1834/17, № 916/3307/16, № 908/976/19, № 462/5368/16-ц, № 483/448/20, № 477/2330/18, зважаючи на те, що висновки у них щодо обрання позивачем ефективного та належного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права стосуються правозастосування у неподібних до справи, яка розглядається, правовідносинах, а саме: у спорах про укладення договорів (пайової участі, оренди нерухомого майна / земельної ділянки), визнання їх недійсними, нікчемними, поновленими, зміненими, розірваними; виселення; в межах справи про банкрутство; у корпоративних спорах; у спорах, що виникають з земельних правовідносин; про скасування рішень ОСББ чи органів місцевого самоврядування щодо земельних питань; у кредитних спорах чи з вимогами до банку, що ліквідується; про звернення стягнення на предмет іпотеки; про зобов`язання вчинити дії (провести поновлення пенсії); про визнання боргу з оплати газу безпідставним (списання заборгованості); у спорі за вимогами кожного співвласника неподільної речі; про визнання поруки припиненою; про визнання публічних торгів недійсними; про визнання бездіяльності ВРП протиправною.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укртатнафта».

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, відповідач у касаційній скарзі не зазначає.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у цій справі, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді касаційної інстанції покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 917/1636/23 за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта"» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Є. Жайворонок

Судді: І. В. Булгакова

І. Б. Колос