УХВАЛА

м. Київ

26.11.2024 Справа № 910/6088/16

За заявою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

про видачу дублікату ухвали Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/6088/16

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (м. Київ)

про стягнення 17 011 270,81 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників справи: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (наразі - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 17 011 270,81 грн, з яких: 1 397 606,34 грн 3% річних та сума у розмірі 15 613 664,47 грн, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з 21.03.13. по 30.06.2015, за Договором постачання природного газу № 06/09-8 від 23.01.2009.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 у справі № 910/6088/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016, в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2016 вищезазначені рішення та постанову скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням № 04-23/2447 від 24.11.2016 було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу № 910/6088/16 передано для розгляду судді Ващенко Т.М., внаслідок чого вона підлягає призначенню до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 суддею Ващенко Т.М. було прийнято справу №910/6088/16 до свого провадження та призначено її до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 закрито провадження у справі № 910/6088/16 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 17 011 270,81 грн; на підставі даної ухвали повернуто Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з Державного бюджету України 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн 00 коп. судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 4002534 від 28.03.16., оригінал якого залишається в матеріалах справи № 910/6088/16.

19.11.2024 до Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надійшла заява про видачу дубліката ухвали Господарського суду міста Києва від 24.05.2024 у справі № 910/6088/16.

Розглянувши заяву, суд встановив наступне.

За приписами п. 19.4 Перехідних положень ГПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Отже, у вирішенні питання про видачу дубліката судового наказу суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим пунктом статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Таким чином, виконання рішення є обов`язковим елементом права на справедливий суд, та сума заборгованості, яка присуджена судом є підґрунтям для "законного сподівання" позивача на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи.

З огляду на вказане судом встановлено, що оскільки ухвала Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/6088/16 позивачем втрачена, то заява про видачу дубліката цього виконавчого документа підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 234, 235, п. 19.4 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про видачу дублікату ухвали Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/6088/16 задовольнити.

2. Видати дублікат ухвали Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/6088/16.

Ухвала набрала законної сили 26.11.2024 та її може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Т.М. Ващенко