21 листопада 2024 року
Вважаю, що у цій справі існували підстави для визнання обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження доводи касаційної скарги Антимонопольного комітету України, мотивовані, зокрема з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та для задоволення касаційної скарги скаржника, скасування судових рішень попередніх інстанцій про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України від 12.08.2021 № 467-р в частині, що стосується позивача у справі, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з огляду на таке.
Так, в обґрунтування доводів касаційної скарги Антимонопольний комітет України послався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10.02.2022 зі справи № 917/1983/19, такого змісту: «Отже, для визнання органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити скоординувати власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки та участі в торгах, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору».
У повному обсязі вказаний правовий висновок був наведений саме у справі, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, та за змістом відповідав такому:
«Для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.
Недосягнення суб`єктами господарювання мети, з якою вони узгоджують власну конкурентну поведінку, з причин та обставин, що не залежать від їх волі, не є підставою для встановлення відсутності правопорушення, передбаченого статтею 6 Закону № 2210.
Таким чином, у розгляді справ про оскарження рішень АМК щодо визнання дій суб`єктів господарювання антиконкурентними узгодженими для кваліфікації цих дій не є обов`язковою умовою наявність негативних наслідків таких дій у вигляді завдання збитків, порушень прав та охоронюваних законом інтересів інших господарюючих суб`єктів чи споживачів, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкуренцію.
Отже, для визнання органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити (скоординувати) власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки тендерної документації, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору з метою визначення переможця процедури закупівлі.
Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки конкурсантами).
Узгоджена поведінка учасників торгів не відповідає суті конкурсу.
Змагальність під час торгів забезпечується таємністю інформації. З огляду на зміст статей 1, 5, 6 Закону № 2210 змагальність учасників процедури закупівлі передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з них, обов`язок готувати свої пропозиції окремо, без обміну інформацією».
При цьому, на моє переконання, правова позиція стосовно предмета доказування у справах про визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгодженні дії, які стосуються спотворення результатів торгів (пункт 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції») та накладення штрафу, є загальною (універсальною) для такої категорії спорів, сталою та послідовною.
Крім того, на ці ж самі справи у своїй касаційній скарзі послався й Антимонопольний комітет України, а, отже, на мою думку, Верховний Суд не міг закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Антимонопольного комітету України в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України з посиланням на неподібність правовідносин, у тому числі, виходячи з того, що:
1) безпосередньо Верховний Суд застосовував наведені позиції, як релевантні до правовідносин у цій справі;
2) від правильності застосування вказаного висновку в контексті аргументів скаржника залежав і предмет доказування в справі, яка переглядалася, а, відповідно, й фактично-доказова база, яка мала або не мала би значення для правильності вирішення справи.
Отже, скаржник, на мою думку, слушно зазначив про те, що неврахування вказаної правової позиції, викладеної у постанові від 10.02.2022 у справі № 917/1983/19 має наслідком неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України (вірогідність доказів) та частин першої, третьої статті 86 названого кодексу (всебічне повне, об`єктивне дослідження доказів), оскільки в такому разі суди взагалі не досліджують та не надають правової оцінки доказам з точки зору необхідності саме наміру обмінятись інформацією, що призводить до порушення норм процесуального права, у зв`язку з недослідженням зібраних у справі доказів через призму порушень імперативного зобов`язання учасників торгів забезпечити таємницю інформації.
Водночас суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення, зокрема, з посиланням на те, що:
- «суд встановив відсутність обставин, які переконливо свідчили би про обмін позивача з ТОВ «СУАП «Інтервіас Україна» та ДП «Вінницький автодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» під час підготовки до участі в торгах та участі у торгах будь-якою іншою інформацією, крім інформації, що стосується ведення господарської діяльності»;
- «фактично, доводячи наявність господарських відносин між учасниками торгів, Комітет стверджує, що такі відносини свідчать про спільне здійснення господарської діяльності та антиконкурентних узгоджених дій під час торгів, не надаючи доказів наявності ознак такої діяльності як, зокрема, наявність спільної мети, мотивів, розподіл між учасниками завдань, координування діяльності, настання спільного кінцевого результату»;
- «Комітет у рішенні не з`ясував наявність спільних економічних інтересів учасників при участі в торгах та не дослідив можливості впливу учасників на господарську діяльність один одного, механізмів та способів такого впливу»;
- «суд встановив, що у Рішенні АМК не наведено достатніх фактичних обставин, які у своїй сукупності дають підстави дійти висновку, щодо доведення АМК об`єктивної сторони порушення з боку позивача як учасника торгів щодо інших учасників»;
- «наведені АМК у Рішенні обставини в свої сукупності не доводять, що саме позивач, діючи свідомо та недобросовісно у вигляді вчинення дій, шляхом погодженості своєї поведінки між учасниками торгів, за взаємоузгодженим між ними планом, бажав спотворити результати торгів та сприяв настанню такому наслідку»;
- «Комітет не встановив синхронності створення та завантаження електронних файлів ТОВ «Шляхбуд», їх спільних характеристик з файлами інших відповідачів в антимонопольній справі.
Крім того, виходячи із змісту оскаржуваних судових рішень (ухвалених у третьому розгляді справи), судами попередніх інстанцій без урахування висновків та вказівок Верховного Суду втретє здійснено оцінку кожного доказу окремо, втім, не здійснено оцінку доказів у справі у їх сукупності та взаємозв`язку.
Отже, вказані справи і дана справа є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України в частині визнання вчинення позивачами у кожній зі справ порушення законодавства про захист економічної конкуренції), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а застосування статті 86 ГПК України як процесуальної норми є універсальним для розгляду справи у господарських судах, незалежно від характеру спірних правовідносин.
При цьому різність фактично - доказової бази у кожній із зазначених справ не має правового значення у контексті необхідності застосування загального підходу щодо дослідження обставин справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, в їх взаємозв`язку.
Суддя Верховного Суду І. Колос