ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 листопада 2024 року Справа № 903/777/24

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом фізичної особи підприємця Біланчука Андрія Володимировича

до відповідача: Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка

про стягнення 237926,53 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Мосюк В. С., адвокат, ордер серія АС № 1115281 від 29.10.2024;

від відповідача: Лавренюк Б. О., адвокат, ордер серія АС № 1117719 від 19.11.2024.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: 06.09.2024 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Фізичної особи підприємця Біланчука Андрія Володимировича до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка про стягнення 237926,53 грн, з них 220708,18 грн основного боргу, 2586,99 грн пені, 14034,36 грн інфляційних втрат, 597,00 грн 3% річних.

Крім того, позивач просить зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду проводити нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних до повної її сплати.

При обґрунтуванні позовних вимог посилаються на неналежне виконання відповідачем умов договору № 30/09 від 29.09.2021 та договору про реструктуризацію заборгованості від 01.02.2024 в частині повної та своєчасної оплати прийнятого товару та наданих послуг з ремонту транспортних засобів.

Ухвалою суду від 11.09.2024 дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме доказів надіслання за місцезнаходженням відповідача копії позовної заяви та доданих до неї документів листом з описом вкладення(заповненого відповідно до переліку додатків).

24.09.2024 позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви. Дана заява з додатком приєднана до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 30.09.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.10.2024, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, позивачу відповідь на відзив.

14.10.2024 відповідач через систему Електронний суд подав відзив на позовну заяву у якому просить у задоволенні позову відмовити. При цьому вказує, що відповідачем 11.10.2024 повністю оплачено заборгованість перед позивачем в сумі 220708,18 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 4190 від 11.10.2024. Також вказав, що розмір заявлених до стягнення позивачем витрат на правову допомогу в сумі 10000,00 грн є неспівмірним із складністю справи. Даний відзив з додатками долучено до матеріалів справи.

30.10.2024 позивач через систему Електронний суд подав відповідь на відзив, яка судом залишена без розгляду, оскільки строк на подання відповіді на відзив закінчився 17.10.2024, встановлювався судом та відповідно до вимог процесуального закону не був продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку.

30.10.2024 відповідач через систему Електронний суд подав клопотання про відкладення підготовчого засідання, оскільки не може забезпечити явку свого представника в дане судове засідання через зайнятість останнього в іншому судовому процесі. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

30.10.2024 позивач через систему Електронний суд подав заяву про проведення підготовчого судового засідання про стягнення 237926,53 грн за відсутності позивача, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Дана заява долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 30.10.2024 суд, на виконання вимог ст. 195 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), враховуючи строки розгляду справи, ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19.11.2024.

Ухвалою суду від 30.10.2024 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 19.11.2024.

19.11.2024 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав додаткові пояснення в яких просить стягнути з відповідача 17218,35 грн; зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду продовжувати проводити нарахування пені, інфляційних втрат та відсотків річних; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 3568,90 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн та гонорар успіху в сумі 35688,98, що буде становити 15% від суми задоволених позовних вимог.

Щодо додаткових пояснень позивача, суд зазначає таке.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга статті 161 ГПК України).

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним (частина п`ята статті 161 ГПК України).

Позивач не просив дозволу подати письмові пояснення, а суд дозволу учаснику справи подати додаткові пояснення не надавав та не визнавав їх подання необхідними, тому ці письмові пояснення, в частині викладу обставини справи, суд ухвалив на місці залишити без розгляду.

Щодо обґрунтування стягнення витрат на правову допомогу, які викладені в додаткових поясненнях, суд ухвалив на місці долучити дані пояснення та докази на їх підтвердження, оскільки дані докази подано у строк визначений ч.8 ст. 129 ГПК України.

У судовому засіданні 19.11.2024 представник позивача просив стягнути з відповідача 17218,35, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн та гонорар успіху в сумі 35688,98 грн, що буде становити 15% від суми задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні 19.11.2024 представник відповідача просив закрити провадження у справі в частині стягнення 220708,18 грн основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки дана заборгованість добровільно сплачена відповідачем. У стягненні 14034,36 грн інфляційних втрат просив відмовити, оскільки дані нарахування проведено позивачем безпідставно, в частині стягнення пені та 3% річних покладався на розсуд суду. Щодо витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн та гонорар успіху в сумі 35688,98 грн. повідомив, що підтримує заперечення викладені у відзиві, вважає цю суму неспівмірною зі складністю справи.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

29.09.2021 між фізичною особою підприємцем Біланчуком Андрієм Володимировичем (постачальник) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім.Івана Франка (покупець) було укладено договір № 30/09 (далі договір) (а.с.26-27).

Згідно п.1.1 договору постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця продукцію, визначену у п. 1.2 цього договору (товар), а покупець зобов`язався прийняти вказаний товар і оплатити на умовах визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2 договору товаром у цьому договорі є авто товар (мастило, фільтра, охолоджуюча рідина, шини та інші автомобільні товари) та послуги з ремонту автомобіля (заміна мастил, ремонт ходової та інше).

Згідно п. 2.2 договору ціни на товар, що поставляється за цим договором, визначаються сторонами на кожну партію товару окремо і зазначаються у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до 4.2 договору оплата товару здійснюється покупцем у строк, вказаний у специфікації (рахунку на оплату). Якщо у відповідній специфікації строк оплати не вказаний, або товар постачається згідно видаткових накладних (без специфікації), покупець повинен повністю оплатити товар протягом п`яти календарних днів з моменту підписання специфікації або з моменту поставки товару (дати підписання видаткової накладної на такий товар).

Пунктом 5.2 договору сторони визначили, що у разі порушення строків, що вказані у п.4.2 цього договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі 0,2 % від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати.

Згідно з п. 6.2 договору останній набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Даний договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками без будь яких зауважень.

На виконання умов договору позивачем за період з березня 2022 року по серпень 2023 року було надано послуги відповідачу щодо ремонту транспортних засобів та поставки товару, на загальну суму 538638,68 грн, що підтверджується актами надання послуг (а.с.28-36) та не заперечується відповідачем.

Відповідач виконав свої зобов`язання в частині оплати наданих послуг та поставки товару в сумі 220708,18 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 4190 від 11.10.2024 на суму 220708,18 грн, призначення платежу «оплата товар/послугу зг акту звірки від 11.10.2024», факт надання послуг та поставка товару не заперечується сторонами.

01.02.2024 між фізичною особою підприємцем Біланчуком Андрієм Володимировичем (сторона-2) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім.Івана Франка (сторона-1) було укладено договір про реструктуризацію заборгованості (далі - договір-2).

Згідно п. 1 договору-2, сторони узгодили змінити умови оплати за договором на умовах викладених у цьому договорі реструктуризації заборгованості. При цьому сторони погодили, що до сторони-1 не застосовуються жодні штрафні санкції та/або компенсаційні виплати та/або стороною-1 не відшкодовується будь-яка шкода (збитки) за порушення умов оплати за договором, окрім тих, які будуть визначені цим договором реструктуризації заборгованості.

Згідно п.2 договору-2 сторона-1 визнає перед стороною-2 основний борг у розмірі 220708,18 грн за договором, станом на 01.02.2024. Сторона-1 зобов`язана перерахувати стороні-2 основний борг за договором (п.2 договору-2) до 31.07.2024 включно (п. 4 договору-2).

Відповідно до п.5 договору-2 за порушення грошового зобов`язання визначеного у п.4 договору-2, сторона-1 сплачує стороні-2 пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми невиконаного (неналежно виконаного) грошового зобов`язання за кожен день прострочення оплати.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 179, 180 Господарського кодексу України (далі ГК України) визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

14.10.2024 відповідач до відзиву на позовну заяву долучив платіжну інструкцію № 4190 від 11.10.2024 на суму 220708,18 грн, призначення платежу «оплата товар/послугу зг акту звірки від 11.10.2024», що підтверджує оплату основного боргу після відкриття провадження у справі.

Згідно п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що відповідачем оплачено товари/послуги на суму 220708,18 грн після відкриття провадження у справі, тому в даній частині позову слід закрити провадження на суму 220708,18 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 597,00 грн та 14034,36 грн інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем, відповідно до поданого розрахунку нараховано відповідачу 597,00 грн 3% річних та 14034,36 грн інфляційних втрат.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань суду не надав.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню 3% річних, суд дійшов висновку про вірність здійсненого розрахунку та правомірність заявлених до стягнення 597,00 грн 3 % річних нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01.08.2024 по 02.09.2024, які слід стягнути з відповідача.

Крім того судом встановлено, що позивач здійснює наразування 3% річних та інфляційних втрат за різні періоди. При нарахуванні 3% річних та пені позивач враховує умови договору - 2 (новації), а при нарахуванні інфляційних втрат не враховує.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню інфляційних втрат за період з 09.10.2023 по 31.07.2024, суд дійшов висновку про неправомірність їх нарахування, з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 зробив наступний висновок: «Аналіз статті 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 зроблено наступний висновок: « 37. Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним Договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого Договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в Договорі.

Судом встановлено, що договору-2 є новацією для сторін, оскільки вона не припиняє правового зв`язку сторін, замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Умови вказаного договору-2 містять посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін, де відповідач є боржником, встановлює новий строк оплати та іншу відповідальність(розміо пені) за порушення умов договору-2 для відповідача.

Щодо нарахованих позивачем 14034,36 грн інфляційних втрат за період з 09.10.2023 по 31.07.2024, то враховуючи положення договору-2, між сторонами виникла новація щодо строку оплати до 31.07.2024 включно, відповідно суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині через їх безпідставність.

Щодо стягнення пені в сумі 2586,99 грн, суд зазначає таке.

Згідно з приписами ст. 216 - 218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно п.5 договору-2 за порушення грошового зобов`язання визначеного у п.4 договору-2, сторона-1 сплачує стороні-2 пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми невиконаного (неналежно виконаного) грошового зобов`язання за кожен день прострочення оплати.

Вказаний пункт договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань згідно з якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно нарахувано відповідачу пеню за період з 01.08.2024 по 02.09.2024 за порушення відповідачем встановлених договором-2 строків сплати заборгованості за кожен день прострочення в загальній сумі 2586,99 грн, а позовні вимоги в цій частині таким, що підлягають до задоволення.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

Судом не береться до уваги твердження відповідача про те, що договір та видаткова накладна підписані не ним, оскільки на даних документах міститься печатка підприємства та підпис директора, призначена судом, за клопотанням відповідача, судова експертиза не була останнім оплачена та залишена експертами без виконання, з чого слідує, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами протилежне.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути 597,00 грн 3% річних, 2586,99 грн пені, у позові про стягнення 14034,36 грн інфляційних втрат - відмовити.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду проводити нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних до повної її сплати, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Враховуючи, що сума основного боргу сплачена відповідачем, а провадження у цій частині підлягає закритю, відповідно підстави для зобов`язання органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду продовжувати проводити нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних відсутні.

Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та гонорару успіху в сумі 35688,98 грн, що як стверджує представник позивача буде становити 15% від суми задоволених позовних вимог, суд зазначає таке.

Частинами 1, 2 ст. 124 ГПК України унормовано, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У позовній заяві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу та зазначив, що такі витрати становлять 10000,00 грн, докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката будуть надані в порядку ГПК України.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наданими позивачем доказами:

- копією договору № б/н про надання правової допомоги від 30.08.2024;

- копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю;

- копією ордеру на надання правової допомоги серія АС № 1117756;

- копіями платіжних інструкцій № 605 віл 30.08.2024 на суму 5000,00 грн та № 660 від 01.11.2024 на суму 33106,23 грн.

Дослідивши надані позивачем докази, суд приймає до уваги, що 30.08.2024 між адвокатом Мосюком В. С. (виконавець) та Фізичною особою підприємцем Біланчуком Андрієм Володимировичем (клієнт) було укладено договір № б/н про надання правової допомоги (далі договір).

Згідно з п. 1.1 договору предметом цього договору є представництво виконавцем інтересів клієнта та здійснення захисту прав у справі про стягнення заборгованості із Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка у всіх органах державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, правоохоронних та контролюючих органах, всіх інших підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, інших органах і підрозділах, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами та у судах всіх інстанцій.

Пунктом 3.1. договору визначено, що оплата послуг виконавця (гонорар) за даним договором становить 10000,00 грн, які клієнт зобов`язаний оплатити у строк до 30.12.2024. Після прийнятого рішення судом першої інстанції по справі клієнт сплачує виконавцю гонорар успіху в розмірі 15 % від суми задоволених позовних вимог на протязі 3-х днів (п.3.5 договору).

Судом засвідчується, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Пунктом 1 частини 2 статті 126, частиною 8 статті 129 ГПК України, визначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч.3 ст. 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено ст. 126 ГПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, з урахуванням критеріїв розумності та реальності, не значного обсягу матеріалів справи, спору незначної складності, заперечення відповідача, а також з огляду на важливість обґрунтованості та співмірності заявлених витрат, зважаючи на зміст та необхідність наданих послуг, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 5000 грн, крім того враховуючи задоволення відповідачем частини позовних вимог після пред`явлення позову, часткову відмову у задоволенні позовних вимог та умови договору щодо гонорару успіху саме в розмірі 15 % від суми задоволених позовних вимог, в кінцевому результаті стягнути з відповідача на користь позивача витрат на надання правової допомоги у сумі 5182,67 грн (4705,07 грн правова допомога + 477,60 грн (гонорар успіху 3183,99 грн х 15%), а в іншій частині відхилити.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст. 129, ч.3 ст.130 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 559,93 грн судового збору, в іншій частині судового збору залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 130, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі № 903/777/24 за позовом Фізичної особи підприємця Біланчука Андрія Володимировича до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка в частині стягнення 220708,18 грн основного боргу через відсутність предмету спору.

3. Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка (с.Губин Перший, Горохівський район, Волинська область, 45726, ) на користь Фізичної особи підприємця Біланчука Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) 3183,99 грн (три тисячі сто вісімдесят три гривні 99 коп.), з них 2586,99 грн пені, 597,00 грн - 3% річних, а також 559,93 грн (п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 93 коп.) витрат по сплаті судового збору та 5182,67 грн (п`ять тисяч сто вісімдесят дві гривні 67 коп.)витрат на правову допомогу.

4. У позові про стягнення 14034,36 грн інфляційних втрат відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

29.11.2024.

Суддя А. С. Вороняк