ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2024 р. Справа№ 910/7855/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року

у справі №910/7855/24 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

до Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ»

про стягнення страхового відшкодування у розмірі 19 241,20 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» (далі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування у розмірі 19 241,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №94593а0кп від 22.07.2020 року внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатило страхове відшкодування власнику автомобіля «Фольксваген», а тому Позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Позивач зазначає, що відповідальність водія транспортного засобу «Сіат», яким скоєно ДТП, застрахована у відповідача на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/007888028, а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» страхове відшкодування у розмірі 19 241,20 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Приватне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року у справі №910/7855/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовну відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника, суд першої інстанції дійшов хибних висновків про те, що факт закриття адміністративного провадження за ст. 124 Кодексу України «Про адміністративні правопорушення» у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 Кодексу, є обставиною, яка підтверджує наявність вини особи в скоєнні ДТП.

Проте, Верховний Суд у постанові від 16.08.219 року №927/120/18 дійшов висновку, що постанову про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП (у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення), можливо вважати такою, що вказує на наявність вини особи у вчиненні правопорушення, лише при повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням фактично-доказової бази, яка б доводила факт сконання адміністративного правопорушення.

Натомість, в матеріалах справи, єдиним доказом який містить інформацію про обставини ДТП являється лише постанова Богуславського районного суду Київської області від 15.02.2024 року, яка лише вказує на закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Тобто, скаржник зауважив, що позивачем не надано до суду доказів, які б підтверджували протиправні дії ОСОБА_1 та причинний зв`язко між протиправною дією заподіювача шкоди та матеріальною шкодою, заявленою позивачем.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2024 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 у справі №910/7855/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

19.09.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року у справі №910/7855/24 залишити без змін.

При цьому, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, щодо обставин справи №927/120/18 та обставин дорожньо-транспортної пригоди у справі №358/623/21, які слугували підставою для виплати страхового відшкодування позивачем та які є обставинами справи №910/7855/24 то таке ототожнення не є можливим, у зв`язку з їх суттєвою відмінністю, а тому посилання представника апелянта на висновки Верховного Суду висловлені у постанові №927/120/18 є таким, що вводить суд в оману.

Тобто, позиція представника апелянта базується на висловленнях Верховного Суду у справі №927/120/18, однак, обставини дорожньо-транспортної пригоди які були предметом спору у справі №927/120/18 мали виключний характер, а тому суд у даній постанові, до такої позиції, про що і зазначено безпосередньо у постанові №927/120/18, обставини ж справи, що розглядається, не є виключними, а тому до них повинна застосовуватись стала позиція Верховного Суду, яка не однократно висловлювалась Верховним Судом, та на яку посилається суд першої інстанції у рішенні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

22.07.2020 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування», яке змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №94593а0кп (далі - договір), предметом якого відповідно до умов останнього є страхування транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску (а.с. 7-14).

Як передбачено ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст.18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2021 року у м. Богуслав, по вул. Богуславській відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , та транспортного засобу «Сіат», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , що підтверджується відповіддю від НПУ №706288 (а.с.16-17).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль марки «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постановою Богуславського районного суду Київської області від 15.02.2024 року у справі №358/623/21 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_1 , водія транспортного засобу «Сіат», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП. (а.с.15)

Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосоюз» виставлено рахунок №123046858 від 09.06.2021 року на ремонт транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 19 241,20 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до страхового акту №ARX2801960 від 17.06.2021 року (а.с.27-28) позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 19 241,20 грн, що підтверджується платіжним дорученням №791090 від 18.06.2021 року із зазначенням призначення платежу: «страхове відшкодування згідно акту №ARX2801960 від 17.06.2021» (наявний в матеріалах справи).

Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/7888028 цивільно-правова відповідальність власника транспортного «Сіат», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент настання страхової події була застрахована у відповідача, розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 00 грн, розмір ліміту за шкоду по майну - 130 000,00 грн.

26.07.2021 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №0012652/ІНС.ЛОУ про виплату страхового відшкодування у розмірі 19241, 20 грн, що підтверджується копію фіскального чеку від 26.07.2021 року.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Також, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем на виконання зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №94593а0кп від 22.07.2020 року, предметом якого є страхування транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску, було відшкодовано на користь страхувальника 19 241,20 грн.

Згідно ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 Цивільного кодексу України).

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, до позивача у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до особи, відповідальної за заподіяний збиток із залишком строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі №910/12500/17.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Щодо твердження скаржника, що єдиним доказом який містить інформацію про обставини ДТП являється лише постанова Богуславського районного суду Київської області від 15.02.2024 року, яка лише вказує на закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, колегія суддів відзначає наступне.

У постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі № 927/120/18 з подібних правовідносин зроблено висновок, що постанова про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, може бути належним доказом вини відповідної особи у вчиненні адміністративного правопорушення виключно лише в разі, якщо в такій постанові чітко встановлено та визнано доведеним як факт скоєння адміністративного правопорушення, так і чітко встановлено та визнано доведеним, що дане правопорушення скоєно саме конкретною, зазначеною в цій постанові особою.

Отже, враховуючи викладене та положення ст. 284 КУпАП, рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу.

Зі змісту вищевказаної постанови Богуславського районного суду Київської області від 15.02.2024 року по справі №358/623/21 не вбачається встановлення вини ОСОБА_1 .

Вина у завданні шкоди, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), від 18.11.2019 року у справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), від 20.11.2019 року у справі № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18).

За вимогами процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Тобто, за відсутності встановлення вини учасників ДТП, яке сталося за взаємодії джерел підвищеної небезпеки, до моменту розгляду в суді справи про відшкодування відповідної шкоди, суд, який розглядає справу, зобов`язаний установити усі вищезазначені обставини ДТП, зокрема винну особу або ступінь вини кожного з учасників ДТП, для правильного застосування ст.1188 Цивільного кодексу України.

З урахуванням зазначених норм чинного Цивільного кодексу України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії. Відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину. Вказана правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2018 року у справі № 910/20412/16, в якій зазначено, що суд при розгляді справи не позбавлений та не обмежений у праві самостійно, в рамках розгляду даного виду спору та при наявності відповідних документальних доказів, встановити наявність/відсутність вини в діях особи.

При цьому, судом враховано, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 927/623/18.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Отже доказами в господарському судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

При цьому, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що з наявних у матеріалах справи №910/7855/24 документів не вбачається за можливе встановити винуватість/невинуватість водія ОСОБА_1 .

У матеріалах справи відсутні докази, які б достеменно дозволяли стверджувати про винність вказаної особи у виникненні дорожньо-транспортної пригоди.

До того ж, у відповідності до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду.

Відповідно до пункту п`ятого Рішення Конституційного Суду України №1-рп/19 від 26.02.2019 року презумпція невинуватості є важливою гарантією дотримання прав особи та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду. Конституційний Суд України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип indubioproreo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справи "Надточій проти України" від 15.05.2008 року, «Шмауцер проти Австрії» від 23.10.1995 року, «Маліге проти Франції» від 23.09.1998 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (пункти 17, 21 рішення "Надточій проти України").

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 7, 251, 252, 280 КУпАП та ст.ст. 85, 86 КПК України в поєднанні із вказаною вище позицією Конституційного суду України, викладеною у рішенні № 12 рп/2011 від 20.10.2011 року, а також практикою ЄСПЛ, що за правилами, визначеними ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" має враховуватися судом як джерело права, можна зробити висновок, що у справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності належними вважаються докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність передбачених ст. 280 КУпАП обставин, які підлягають доказуванню у справі, а також інших обставин, які мають значення для справи, та прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

З огляду на вищевикладене, та у зв`язку з відсутністю наданих позивачем доказів, які підтверджують винність водія ОСОБА_1 у виникненні ДТП, а питання встановлення вини учасників дорожньо-транспортної пригоди без забезпечення належної правової процедури з висловлення їх власної позиції порушувало б принцип презумпції невинуватості, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б дозволяли дійти висновку про беззаперечну вину водія , колегія суддів дійшла висновку, що вина водія ОСОБА_1 у скоєнні ДТП - не доведена. Наведе, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, зазначені в апеляційній скарзі доводи знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції. А тому апеляційні скаргу слід задовольнити.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи відповідача, зокрема, щодо відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів, на підставі яких можна було б встановити протиправність дій ОСОБА_1 у вчиненні відповідної ДТП, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» - задоволенню.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на позивача.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року у справі №910/7855/24 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року у справі №910/7855/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на відповідача.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8, ) на користь Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40, ) 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/7855/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич