ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" листопада 2024 р. Справа № 924/920/24

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Яроцького А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Приватного підприємства "ГВМ-АГРО"

про стягнення 191 013,03 грн.

Представники сторін: не викликались

Процесуальні дії по справі, заяви, клопотання.

14.10.2024 на адресу суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" до Приватного підприємства "ГВМ-АГРО" про стягнення 191 013,03 грн., з яких 129 067,92 грн. основний борг, 9657,92 грн. інфляційні нарахування, 3961,29 грн. 3% річних, 39291,15 грн. пеня та 9034,75 грн. штраф, заявлені у зв`язку з неналежним виконанням умов договору складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 року вказану позовну заяву передано для розгляду судді Яроцькому А.М.

Ухвалою суду від 17.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №924/920/24, яку визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу строки для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до 28.10.2024 та для подання відзиву на позов до 08.11.2024, а позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України до 15.11.2024.

11.11.2024 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано заяву, сформовану в системі 08.11.2024, про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву до 22.11.2024.

Ухвалою суду від 12.11.2024 вищевказану заяву ПП "ГВМ-АГРО" задоволено, продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 18.11.2024, а позивачу строк для подання відповіді на відзив до 25.11.2024.

18.11.2024 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

26.11.2024 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про продовження строку на подання відповіді на відзив до 26.11.2024 з посиланням на ч. 2 ст. 119 ГПК України у зв`язку з технічними проблемами підсистеми "Електронний суд", внаслідок яких не вдалось надіслати відповідь на відзив 25.11.2024. До клопотання додано фотознімок екрану та відповідь на відзив від 25.11.2024.

Судом визнано вказані представником позивача причини пропуску строку встановленого в ухвалі від 12.11.2024 для подачі відповіді на відзив поважними, а тому у відповідності до ст. 119 ГПК України, клопотання представника позивача задоволено.

Виклад позицій учасників судового процесу.

Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства "ГВМ-АГРО" про стягнення 191 013,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання умов договору складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 позивач надав відповідачу послуги в частині приймання, очищення, сушіння та зберігання зерна на загальну суму 170 471,32 грн. з ПДВ, про що складено та підписано двосторонні акти здачі-приймання робіт (послуг). Натомість відповідач оплатив за спожиті послуги частково на суму 41 403,40 грн. з ПДВ згідно відповідного платіжного доручення, а борг в сумі 129 067,92 грн. зашився не сплаченим. Позивач звертає увагу суду на те, що 06.09.2023 на адресу АТ "ДПЗКУ" надійшов гарантійний лист ПП "ГВМ-АГРО" від 06.09.2023 №3, відповідно до якого останній зобов`язувався оплатити послуги згідно рахунку №31 від 31.08.2023 за договором до 30.09.2023, однак оплата у встановлений відповідачем графік на рахунки АТ "ДПЗКУ" не надійшла. У позові зазначено, що позивач звертався 18.01.2024 та 13.03.2024 до відповідача з листами-вимогами про сплату 129 067,92 грн. боргу, однак жодного реагування не відбулось.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням ПП "ГВМ-АГРО" свого зобов`язання щодо повної оплати вартості наданих послуг зі зберігання у строк, встановлений договором, позивач окрім суми основного боргу, просить стягнути з відповідача нараховані на підставі п. 11.3 договору 39291,15 грн. пені обраховані загалом за період 11.09.2023 - 19.09.2024 та 9034,75 грн. 7% штрафу, а також згідно ст. 625 ЦК України 9657,92 грн. інфляційних нарахувань за період 11.09.2023-19.09.2024, 3961,29 грн. 3% річних за період 11.09.2023 - 19.09.2024.

У відзиві відповідач просить у задоволенні позову відмовити та з посиланням на ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України - зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат шляхом звільнення від їх сплати, оскільки їх нарахування спричиняє надмірний тягар на відповідача. Крім того, останній не погоджується з розміром нарахувань здійснених позивачем. На думку відповідача, позивачем не додано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання послуг із зберігання зерна по 19.09.2024 включно. Позивачем в порушення вимог п.п. 6.1, 6.2, 6.3, 9.4, 9.6, 9.7 договору до позовної заяви не було додано усіх передбачених договором документів, які підтверджують факт невиконання зобов`язання, з огляду на що, у сторін взагалі не було підстав для відвантаження зерна. У відзиві звертає увагу суду на те, що відповідач звертався з вимогами до позивача, в яких просив повернути зерно та розірвати договір, однак на вказані листи відповідь належним чином надано не було.

Жодних доказів на підтвердження обставин викладених у відзиві відповідачем не додано.

У відповіді на відзив позивач звертає увагу на те, що строк оплати за надані послуги згідно актів настав 11.09.2023 та 11.10.2023, однак відповідач більше року не вживав жодних заходів з метою належного виконання умов договору. Посилання останнього у відзиві на п. 7.1 договору, ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України вважає необґрунтованим та безпідставним. Водночас зауважує, що даний договір укладено з відповідачем 18.07.2023, тобто вже під час дії воєнного стану в Україні, а отже останній розумів та міг передбачати обставини, які б могли безпосередньо вплинути на виконання договору. Стосовно нарахування штрафних санкцій позивач зазначає, що ПП "ГВМ-АГРО", укладаючи договір з відповідним розміром штрафних санкцій визначених у п. 11.3, погодився на вказані умови і визнав їх прийнятними, крім того не доведено наявності виняткових обставин, а тому підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні. АТ "ДПЗКУ" є стратегічним підприємством державного сектору економіки України, 100 % акцій якого належать державі, засновником якого є Кабінет Міністрів України. В умовах воєнного стану в Україні АТ "ДПЗКУ" залучене для задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань, населення в умовах правового режиму воєнного стану. У відповіді на відзив зазначено, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням контрагентами товариства, у тому числі відповідачем своїх договірних зобов`язань за договором № 03ЗБ/2023 від 18.07.2023, у позивача, який є суб`єктом державного сектору економіки, виникли труднощі із належним виконанням зобов`язань перед Експортно- імпортним банком Китаю щодо повернення кредитних коштів, залучених позивачем під державні гарантії Уряду України, та сплати відповідних відсотків за вказаним кредитним договором. На підтвердження того, що АТ "ДПЗКУ" має скрутне фінансове становище, останній посилається на справу №320/16473/23 про стягнення Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків з АТ «ДПЗКУ» простроченої заборгованості за кредитом, наданим державою або під державні гарантії у загальній сумі 4,45 млрд. грн. з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Позивач вказує, що з початку війни 10 філій товариства окуповано, та, станом на сьогодні, ще 7 філій знаходяться на тимчасово окупованій території та не здійснюють господарську діяльність, а майно деокупованих філій АТ "ДПЗКУ" частково знищено та потребує значних затрат коштів для відновлення та капітального ремонту. На думку позивача, зменшення штрафних санкцій посилить і так надзвичайно складне матеріальне становище АТ "ДПЗКУ" та спричинить збитки державі.

З приводу твердження відповідача щодо недоведення фактичного виконання послуг за договором, позивач посилається на підписані обома сторонами акти здачі-приймання робіт, які належать до первинних документів і засвідчують факт здійснення господарської операції, а також гарантійний лист відповідача від 06.09.2023 №3, за змістом якого останній визнав наявність заборгованості за договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом враховується, що сторонам, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

З огляду на обставини справи, належне повідомлення сторін про наявність судового спору та надання можливості забезпечити в повному обсязі право на захист, обов`язок дотримання принципу розумних строків вирішення спору, суд, керуючись з ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч. 2 ст. 178 ГПК України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Обставини, які є предметом доказування у справі, та докази, якими сторони підтверджують або спростовують їх наявність.

18.07.2023 між Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (зерновий склад) та Приватним підприємством "ГВМ-АГРО" (поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна №03ЗБ/2023, відповідно до п. 1.1 якого поклажодавець зобов`язаний передати зерно, а Зерновий склад зобов`язаний прийняти його на зберігання на умовах, визначених договором, і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначені ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються Зерновим складом поклажодавцю відповідно до умов договору (п. 1.3 договору).

У п. 3.2 договору визначено, що Зерновий склад видає поклажодавцю складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після передачі зерна на зберігання.

Поклажодавець зобов`язаний своєчасно розрахуватись за надані йому послуги з приймання, зберігання, доробки, відвантаження зерна та надання додаткових послуг пов`язаних із зберіганням, об`єднанням партій зерна, визначенням якості та показників безпеки зерна, оформленням супровідних документів, переоформленням партії зерна тощо (п. 3.3 договору).

Згідно п.п. 4.2, 4.10 договору приймання та одночасне оформлення зерна на зберігання здійснюється Зерновим складом згідно з п. 2.16 розділу ІІ Положення. На підтвердження прийняття зерна на зберігання, на кожну партію зерна, прийняту протягом доби, Зерновий склад видає поклажодавцю складський документ із зазначенням фізичної ваги, фактичних показників якості зерна, визначених за середньодобовим зразком, та із заліковою вагою.

Тарифи на послуги Зернового складу представлені у Додатку №1 до договору та є складовою, невід`ємною частиною договору (п. 9.3 договору).

Відповідно до п. 9.4 договору поклажодавець сплачує вартість послуг Зернового складу з приймання, очищення, знезараження, сушіння зерна з моменту видачі складського документа на таке зерно, а також сплачує вартість послуг Зернового складу по зберіганню зерна щомісячно, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги. Оплата здійснюється з розрахунку залікової ваги зерна.

Зерновий склад може виставляти рахунки на оплату наданих послуг. Відсутність рахунку Зернового складу на дату оплати, визначену згідно договору, не звільняє поклажодавця від обов`язків по оплаті вартості послуг Зернового складу (п. 9.5 договору).

Згідно з п. 9.7 договору сторони укладають і підписують Акт приймання-передачі наданих послуг до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем в якому були надані послуги. У випадку не підписання поклажодавцем Акта приймання-передачі наданих послуг та ненадання мотивованої відповіді від його підписання протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту його отримання, Акт приймання-передачі наданих послуг вважається підписаним, а послуги зазначені в Акті - прийнятими без зауважень поклажодавцем та підлягають оплаті в повному обсязі.

У випадку прострочення строків оплати послуг Зерновий склад має право нарахувати поклажодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів поклажодавець додатково сплачує штраф у розмірі семи відсотків від вказаного платежу. До умов договору не застосовуються положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, штрафні санкції (пеня) нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язань. До вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується позовна давність три роки (п. 11.3 договору).

За змістом п. 12.1 договору строк зберігання зерна - до подання поклажодавцем вимоги про його повернення, але у будь-якому випадку, повернення зерна всіх зернових, зернобобових, олійних культур поклажодавцю відбувається не пізніше 31 травня 2024 року.

Послуги, надані за договором, оплачуються володільцем складського документа до моменту відвантаження зерні згідно з ст. 18 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" від 23.12.2004 №2286-IV (п. 13.8 договору).

Договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до 31 травня 2024 року, а в частині розрахунків - до повного виконання (п. 16.1 договору).

Договір складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 підписано та скріплено відтисками печаток сторін.

Сторонами підписано Додаток №1 до договору №03ЗБ/2023 від 18.07.2023, у якому визначено тарифи за послуги зернового складу, Додаток №2 - Показники якості зерна для розрахунків залікової ваги та нарахувань за послуги, Додаток №3 - Акт приймання-передачі зерна при переоформленні, Додаток №4 - Акт розрахунок, Додаток №5 - Заява на відвантаження зерна, Додаток №6 - Заява на переоформленні зерна, Додаток №7 - Картка лабораторного дослідження зерна.

На виконання умов договору складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 позивачем прийнято зерно пшениці 4 класу урожаю 2023 року відповідача на зберігання, про що останньому видано складські квитанції: №22 від 30.07.2023 на зерно у загальній кількості 45 660,00 кг.; №31 від 03.08.2023 на зерно у загальній кількості 106 740,00 кг.; №32 від 03.08.2023 на зерно у загальній кількості 126 120,00 кг.; №33 від 04.08.2023 на зерно у загальній кількості 133 340,00 кг.; №36 від 06.08.2023 на зерно у загальній кількості 50 860,00 кг.; №37 від 06.08.2023 на зерно у загальній кількості 139 940,00 кг.; №53 від 31.08.2023 на зерно у загальній кількості 4 067,00 кг.

В подальшому згідно договору №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 сторонами підтверджено виконання філією АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" робіт щодо оформлення (переоформлення) зерна, приймання, очищення, зберігання пшениці 4 кл 2023р. з визначенням вартості складських квитанцій, про що складено та підписано акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №50 від 31.07.2023 на суму 41403,40 грн., №58 від 31.08.2023 на суму 117 220,48 грн., №62 від 06.09.2023 на суму 11847,44 грн.

У вищевказаних актах здачі-приймання робіт (надання послуг) зазначено про рахунки на оплату №27 від 31.07.2023 на суму 41403,40 грн., №31 від 31.08.2023 на суму 117 220,48 грн., №37 від 06.09.2023 на суму 11847,44 грн., які додано до матеріалів справи.

Відповідач частково сплатив за надані позивачем послуги у сумі 41403,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 03.08.2023 з визначеним призначенням платежу: "За послуги по прийманню, очистці і зберіганню зерна пшениці згідно рахунка №27 від 31.07.2023 року ПДВ в тому числі".

Залишок заборгованості ПП "ГВМ-АГРО" за договором складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 позивач визначає у розмірі 129 067,92 грн.

19.01.2024 та 13.03.2024 позивач надіслав відповідачу претензії №130-32-05/23 від 18.01.2024 та від 13.03.2024 з вимогою про сплату 129067,92 грн. боргу у визначені в претензіях строки, що підтверджується описом вкладення, накладною Укрпошти та фіскальним чеком від 19.01.2024.

Відповідно до листа ПП "ГВМ-АГРО" №2 від 06.09.2023, в останньому повідомлено, що відповідач гарантує філії АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" здійснення оплати за послуги елеватора згідно рахунку №31 від 31.08.2023 в сумі 117 220,48 до 30.09.2023 в повному обсязі.

До матеріалів справи додано односторонній акт звірки взаєморозрахунків за період 01.07.2023 - 19.092023, згідно зі змістом якого заборгованість ПП "ГВМ-АГРО" складає 129 067,92 грн.

Оскільки, відповідач свої зобов`язання з повної оплати за надані позивачем послуги не виконав, АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до суду з позовом про стягнення з останнього 129 067,92 грн. основної заборгованості, на яку згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та на підставі п. 11.3 договору нараховано 39291,15 грн. пені загалом за період 11.09.2023 - 19.09.2024 та 9034,75 грн. 7% штрафу, 9657,92 грн. інфляційних нарахувань за період 11.09.2023-19.09.2024, 3961,29 грн. 3% річних за період 11.09.2023 - 19.09.2024.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду:

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.07.2023 між Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (зерновий склад) та Приватним підприємством "ГВМ-АГРО" (поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна №03ЗБ/2023, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався передати зерно, а позивач зобов`язався прийняти його на зберігання на умовах, визначених договором, і в установлений строк повернути його відповідачу або особі, зазначені ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Сторонами підписано Додаток №1 до договору №03ЗБ/2023 від 18.07.2023, у якому визначено тарифи за послуги зернового складу, Додаток №2 - Показники якості зерна для розрахунків залікової ваги та нарахувань за послуги, Додаток №3 - Акт приймання-передачі зерна при переоформленні, Додаток №4 - Акт розрахунок, Додаток №5 - Заява на відвантаження зерна, Додаток №6 - Заява на переоформленні зерна, Додаток №7 - Картка лабораторного дослідження зерна.

За змістом ч. 1 ст. 961 ЦК України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

У п. 4.10 договору сторонами узгоджено, що на підтвердження прийняття зерна на зберігання, на кожну партію зерна, прийняту протягом доби, Зерновий склад видає поклажодавцю складський документ із зазначенням фізичної ваги, фактичних показників якості зерна, визначених за середньодобовим зразком, та із заліковою вагою.

На виконання умов договору складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 позивачем прийнято зерно пшениці 4 класу урожаю 2023 року відповідача на зберігання, про що останньому видано складські квитанції: № 22 від 30.07.2023 на зерно у загальній кількості 45 660,00 кг.; №31 від 03.08.2023 на зерно у загальній кількості 106 740,00 кг.; № 32 від 03.08.2023 на зерно у загальній кількості 126 120,00 кг.; №33 від 04.08.2023 на зерно у загальній кількості 133 340,00 кг.; № 36 від 06.08.2023 на зерно у загальній кількості 50 860,00 кг.; №37 від 06.08.2023 на зерно у загальній кількості 139 940,00 кг.; №53 від 31.08.2023 на зерно у загальній кількості 4 067,00 кг.

Згідно з п. 9.7 договору сторони укладають і підписують Акт приймання-передачі наданих послуг до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем в якому були надані послуги.

В подальшому згідно договору №03ЗБ/2023 від 18.07.2023 сторонами підтверджено виконання філією АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" робіт щодо оформлення (переоформлення) зерна, приймання, очищення, зберігання пшениці 4 кл 2023р. з визначенням вартості складських квитанцій, про що складено та підписано акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №50 від 31.07.2023 на суму 41403,40 грн., №58 від 31.08.2023 на суму 117 220,48 грн., №62 від 06.09.2023 на суму 11847,44 грн.

На виконання умов п. 9.5 договору позивачем виставлено рахунки на оплату №27 від 31.07.2023 на суму 41403,40 грн., №31 від 31.08.2023 на суму 117 220,48 грн., №37 від 06.09.2023 на суму 11847,44 грн., які додано до матеріалів справи та про які окремо зазначено у актах здачі-приймання робіт (надання послуг).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

За змістом ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У п. 9.4 договору узгоджено, що поклажодавець сплачує вартість послуг Зернового складу з приймання, очищення, знезараження, сушіння зерна з моменту видачі складського документа на таке зерно, а також сплачує вартість послуг Зернового складу по зберіганню зерна щомісячно, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги. Оплата здійснюється з розрахунку залікової ваги зерна.

Відповідач частково сплатив за надані позивачем послуги у сумі 41403,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 03.08.2023 з визначеним призначенням платежу: "За послуги по прийманню, очистці і зберіганню зерна пшениці згідно рахунка №27 від 31.07.2023 року ПДВ в тому числі".

19.01.2024 та 13.03.2024 позивач надіслав відповідачу претензії №130-32-05/23 від 18.01.2024 та від 13.03.2024 з вимогою про сплату 129067,92 грн. боргу у визначені в претензіях строки, що підтверджується описом вкладення, накладною Укрпошти та фіскальним чеком від 19.01.2024.

За змістом листа №2 від 06.09.2023, ПП "ГВМ-АГРО" повідомлено, що останній гарантує філії АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" здійснення оплати за послуги елеватора згідно рахунку №31 від 31.08.2023 в сумі 117 220,48 до 30.09.2023 в повному обсязі, однак докази виконання вказаного сторонами до матеріалів справи не додано.

Докази сплати ПП "ГВМ-АГРО" залишку заборгованості в сумі 129 067,92 грн. за договором складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023, як і докази на підтвердження обставин викладених у відзиві відсутні.

Враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, з огляду на доведеність порушення відповідачем зобов`язань з оплати за надані позивачем послуги згідно договору складського зберігання зерна №03ЗБ/2023 від 18.07.2023, відсутність в матеріалах справи доказів сплати останнім 129 067,92 грн., суд вважає заявлені позовні вимоги про стягнення 129 067,92 грн. основного боргу правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на прострочення ПП "ГВМ-АГРО" оплати за спожиті послуги, позивач нарахував до стягнення на підставі п. 11.3 договору 39291,15 грн. пені загалом за період 11.09.2023 - 19.09.2024 та 9034,75 грн. 7% штрафу, а також згідно ст. 625 ЦК України 9657,92 грн. інфляційних нарахувань за період 11.09.2023-19.09.2024, 3961,29 грн. 3% річних за період 11.09.2023 - 19.09.2024.

З приводу стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає, що згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). Визначені ч.2 ст.625 ЦК право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Відповідач не надав власного контррозрахунку заборгованості та жодного іншого доказу на спростування правильності проведених позивачем нарахувань.

При перерахунку заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання судом встановлено, що останні обраховано правомірно та обґрунтовано, в межах суми можливої до стягнення за заявлений період, а тому вимоги про стягнення 3961,29 грн. 3% річних та 9657,92 грн. інфляційних втрат за заявлений період підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно стягнення штрафу та пені, суд зазначає, що правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Стаття 551 ЦК України передбачає, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки, згідно ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Отже, сторони в договорі поставки узгодили можливість нарахування штрафних санкцій за порушення строку поставки товару постачальником у конкретно визначеному розмірі пені та штрафу.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За змістом ч.1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

У п. 11.3 договору сторони узгодили, що у випадку прострочення строків оплати послуг Зерновий склад має право нарахувати поклажодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів поклажодавець додатково сплачує штраф у розмірі семи відсотків від вказаного платежу. До умов договору не застосовуються положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, штрафні санкції (пеня) нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язань. До вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується позовна давність три роки.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум пені та 7% штрафу, з урахуванням погодженого сторонами не застосуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК України, суд дійшов до висновку, що пеня та штраф обраховані в межах максимального розміру, а тому вимоги про стягнення 39291,15 грн. пені та 9034,75 грн. штрафу підлягають задоволенню.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру нарахувань суд зазначає наступне.

Так, правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу наведених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки відповідача тощо.

Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 та від 08.02.2024 у справі №916/2266/22.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), а також принципах господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20.

У постанові №911/2269/22 від 19.01.20.24 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду навела висновок, що у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вказана позицію узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 20.12.2023 у справі №910/3600/22.

У клопотанні про зменшення розміру штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат викладеному у відзиві відповідач зазначив, що їх стягнення спричиняє надмірний тягар на ПП "ГВМ-ГРО". Вказує, що штрафні санкції не мають бути засобом збагачення однієї з сторін договору за рахунок іншої, а мають носити саме стимулююче значення.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).

При цьому, слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

У зв`язку з викладеним Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права. Позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 та від 08.02.2024 у справі №916/2266/22.

Задоволення судом клопотання про зменшення розміру пені є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване. Позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 05.03.2024 у справі №916/1595/2.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі №911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

У відповідності до ст. 74 ГПК України, сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надати будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що в тому числі стосується заявлених клопотань учасниками процесу в межах справи.

Судом враховується, що позивачем у відповіді на відзив викладено заперечення стосовно зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, у яких зазначено, що ПП "ГВМ-АГРО", укладаючи договір з відповідним розміром штрафних санкцій визначених у п. 11.3, погодився на вказані умови і визнав їх прийнятними, крім того не доведено наявності виняткових обставин, а тому підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні. АТ "ДПЗКУ" є стратегічним підприємством державного сектору економіки України, 100 % акцій якого належать державі, засновником якого є Кабінет Міністрів України. В умовах воєнного стану в Україні АТ "ДПЗКУ" залучене для задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань, населення в умовах правового режиму воєнного стану. У відповіді на відзив зазначено, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням контрагентами товариства, у тому числі відповідачем своїх договірних зобов`язань за договором № 03ЗБ/2023 від 18.07.2023, у позивача, який є суб`єктом державного сектору економіки, виникли труднощі із належним виконанням зобов`язань перед Експортно- імпортним банком Китаю щодо повернення кредитних коштів, залучених позивачем під державні гарантії Уряду України, та сплати відповідних відсотків за вказаним кредитним договором. На підтвердження того, що АТ "ДПЗКУ" має скрутне фінансове становище, останній посилається на справу №320/16473/23 про стягнення Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків з АТ «ДПЗКУ» простроченої заборгованості за кредитом, наданим державою або під державні гарантії у загальній сумі 4,45 млрд. грн. з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Позивач вказує, що з початку війни 10 філій товариства окуповано, та, станом на сьогодні, ще 7 філій знаходяться на тимчасово окупованій території та не здійснюють господарську діяльність, а майно деокупованих філій АТ "ДПЗКУ" частково знищено та потребує значних затрат коштів для відновлення та капітального ремонту. На думку позивача, зменшення штрафних санкцій посилить і так надзвичайно складне матеріальне становище АТ "ДПЗКУ" та спричинить збитки державі.

При цьому, відповідач до відзиву на позовну заяву не надав жодного доказу на підтвердження обставин викладених у останньому, не навів винятковості обставин неможливості вчасного виконання договірних зобов`язань, а також належного та достатнього обґрунтування необхідності зменшення розміру штрафних санкцій.

Водночас, відповідачу було відомо про існування у нього обов`язку з оплати в частині приймання, очищення, сушіння та зберігання зерна ще до пред`явлення позову у судовому порядку, що підтверджується гарантійним листом від 06.09.2023 №3, і він міг, здійснивши своєчасну їх оплату, уникнути цих нарахувань або суттєво зменшити їх розмір.

Оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені у справі обставини та подані докази в сукупності, наведені сторонами обгрунтування та надані докази на підтвердження обставин викладених у клопотанні представника відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та запереченнях представника позивача на зазначене клопотання, з метою дотримання балансу інтересів сторін та принципів розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на наявність переконливих доказів понесення позивачем негативних наслідків (збитків) внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань, суд не вбачає підстав для застосовуючи дискреційних повноважень наданих ГПК України для зменшення розміру неустойки, а тому суд вважає за належне у задоволенні клопотання представника ПП "ГВМ-АГРО" про зменшення розміру штрафних санкцій відмовити.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Беручи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, суд вважає за належне позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача 129 067,92 грн. основного боргу, 9657,92 грн. інфляційних нарахувань, 3961,29 грн. 3% річних, 39291,15 грн. пені та 9034,75 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 14, 20, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства "ГВМ-АГРО (32140, Хмельницька обл., Ярмолинецький р-н., с. Іванівка, вул. Шевченка, буд. 62, ) на користь Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, місто Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) 129 067,92 грн. основного боргу, 9657,92 грн. інфляційних нарахувань, 3961,29 грн. 3% річних, 39291,15 грн. пені та 9034,75 грн. штрафу, та 3028,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Рішення надіслати сторонам за допомогою підсистем ЄСІТС в електронний кабінет, а у разі відсутності такої можливості - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Рішення складено та підписано 28.11.2024.

Суддя А.М. Яроцький