РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.02.2024Справа № 910/12143/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Конон В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" (03150, місто Київ, вулиця Ділова, будинок 14 Б; ідентифікаційний код 42244117)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815)

про спонукання виконати певні дії

Представники сторін:

від позивача: Андрощук С.В.

від відповідача: Решетняк О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому позивач просить суд:

- заборонити Акціонерному товариству "Українська залізниця" (вул. Єжи Ґедройця, буд. № 5, м. Київ, 03150; код в ЄДРПОУ № 40075815) та/або його структурним підрозділам та/або підприємствами, які йому підпорядковані, вчиняти будь-які дії по забороні допуску вагона № 56809791 з 31.12.2026, 58670860 з 31.12.2026, 52798766 з 31.12.2025, 56470537 з 30.07.2026, 56584832 з 31.12.2027, 56584840 з 31.12.2027, 52370707 з 31.12.2026, 56134547 з 01.01.2026, 56433535 з 31.12.2025, 52815941 з 31.12.2023, 52815867 з 31.12.2022, 52816063 з 01.03.2023, 52815925 з 31.12.2023, 56858863 з 31.12.2022, 56858814 з 31.12.2022, 56858871 з 31.12.2022, 56559453 з 31.12.2022, 56653413 з 01.04.2024, 56653363 з 01.04.2024 для їх курсування на шляхах загального користування залізницями України у навантаженому стані;

- зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" (вул. Єжи Ґедройця, буд. № 5, м. Київ, 03150; код в ЄДРПОУ № 40075815) внести до Автоматизованої бази даних парку вантажних вагонів дані щодо граничного строку (дати) експлуатації на коліях загального користування, який для вагону № 56809791 вказаний у технічному рішенні від 16.07.2019 № 3573, № 58670860 вказаний у технічному рішенні від 30.10.2019 № 3714, № 52798766 вказаний у технічному рішенні від 01.04.2020 № 4274, № 56470537 вказаний у технічному рішенні від 23.03.2021 № 31, № 56584832 вказаний у технічному рішенні від 23.03.2021 № 31, № 56584840 вказаний у технічному рішенні від 23.03.2021 № 31, № 52370707 вказаний у технічному рішенні від 29.04.2020 № 4382, № 56134547 вказаний у технічному рішенні від 12.04.2019 № 283, № 56433535 вказаний у технічному рішенні від 12.04.2019 № 283, № 52815941 вказаний у технічному рішенні від 28.02.2020 № 4171, № 52815867 вказаний у технічному рішенні від 17.03.2020 № 4227, № 52816063 вказаний у технічному рішенні від 06.04.2020 № 4290, № 52815925 вказаний у технічному рішенні від 15.04.2020 № 4269, № 56858863 вказаний у технічному рішенні від 25.05.2020 № 4460, № 56858814 вказаний у технічному рішенні від 14.07.2020 № 4586, № 56858871 вказаний у технічному рішенні від 07.07.2020 № 4567, № 56559453 вказаний у технічному рішенні від 04.05.2020 № 4390, № 56653413 вказаний у технічному рішенні від 21.07.2020 № 4609, № 56653363 вказаний у технічному рішенні від 16.06.2020 № 4509.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невірне розуміння та застосування відповідачем положень Наказу Міністерства інфраструктури України № 647 від 30.11.2021 року про затвердження Порядку проведення комплексу діагностичних, ремонтних, реставраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, та Строків продовження експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств) шляхом внесення відповідачем змін до Автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів в частині інформації про строк експлуатації вказаних вагонів, що унеможливило використання частини з них на коліях загального користування України у навантаженому стані на даний час та на переконання позивача зумовить таке недопущення решти вагонів наприкінці 2023, 204, 2025, 2026 та 2027 років. Таким чином позивач зазначає про протиправне втручання відповідача в господарську діяльність товариства та обмеження права власності на вагони (час їх використання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2023 року (суддя ОСОБА_1.), приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 06.09.2023 року.

Судом встановлено, що 28.08.2023 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив б/н від 25.08.2026 року, в якому останній заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що до прийняття наказу Міністерства інфраструктури України від 30.11.2021 року № 647 на законодавчому рівні не існувало порядку продовження строку експлуатації вантажних вагонів, які належать власникам на території України, а отже наказ підлягає неухильному виконанню. Також відповідачем наголошено на відсутності підстав стверджувати про порушення Акціонерним товариством "Українська залізниця" принципу незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі, та відповідно, ст.58 Конституції України під час застосування наказу №647 Міністерства інфраструктури України, з огляду на відсутність двох нормативно-правових актів, які б діяли у один і той самий період часу й регулювали однакові правовідносини. Крім того, відповідач зазначає про неефективність обраного позивачем обрано способу захисту прав та неможливість практичного виконання (реалізації) судового рішення в разі задоволення позовних вимог, оскільки розміщена в АБД ПВ інформація є беззмінною. Відзив разом з доказами надсилання на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 року у зв`язку з неявкою представника позивача, підготовче засідання відкладено на 11.10.2023 року.

В свою чергу, через систему "Електронний суд" від позивача 07.09.2023 року надійшла відповідь на відзив б/н від 06.09.2023 року, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та просить позов задовольнити, зазначаючи, що наказ Міністерства інфраструктури України від 30.11.2021 року № 647 набирає чинності з 01.01.2022 року, але не раніше ніж через один місяць з дня його офіційного опублікування, при цьому вказаним наказом не було встановлено, що його положення мають зворотну силу, а тому, на думку позивача, відповідач не мав правових підстав для заміни граничного строку експлуатації вагонів позивача, питання про продовження строку служби та допуску до експлуатації шляхами загального користування щодо яких було вирішено на підставі відповідних технічних рішень до прийняття наказу № 647. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Від відповідача через канцелярію суду 14.09.2023 року надійшли заперечення б/н від 11.09.2023 року в порядку ст. 167 ГПК України, які судом долучені до матеріалів справи та в яких відповідач заперечує проти позиції позивача та зазначає, що з боку АТ «Українська залізниця» відсутнє порушення норм чинного законодавства та прав позивача, а наказ № 647 застосовано відповідачем у передбаченому законом порядку.

Окрім цього, через систему "Електронний суд" 20.09.2023 року від позивача надійшли додаткові пояснення у справі б/н від 19.09.2023 року, за змістом яких позивач наголошує на дотриманні при зверненні з даною позовною заявою приписів ст. 173 ГПК України щодо об`єднання позовних вимог та просить суд їх задовольнити. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2023 року у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 справу № 910/12143/23 передано на розгляд судді Селівону А.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2023 року прийнято справу № 910/12143/23 до свого провадження, розгляд справи № 910/12143/23 постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та повторно провести у справі підготовче провадження, підготовче засідання призначено на 22.11.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, а також зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, закрито підготовче провадження у справі № 910/12143/23 та справа призначена до судового розгляду по суті на 11.01.2024 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 11.01.2024 року перед переходом до стадії дослідження доказів оголошено протокольну перерву до 31.01.2024 року.

Окрім того, в судовому засіданні з розгляду справи по суті 31.01.2024 року на стадії заключного слова для надання відповідачем пояснювальної записки оголошено протокольну перерву до 08.02.2024 року.

Проте, у зв`язку із перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному, судове засідання 08.02.2024 року не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року, з урахуванням перебування судді Селівона А.М. з 12.02.2024 року по 16.02.2024 року на навчанні в Національній школі суддів України, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 29.02.2024 року.

У судові засідання з розгляду справи по суті 11.01.2024 року, 31.01.2024 року та 29.02.2024 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 29.02.2024 року через систему «Електронний суд» надійшли: 02.02.2024 року від представника позивача - додаткові пояснення б/н від 01.02.2024 року, в яких позивач додатково наголосив на розгляді господарським судом тотожних справ та необхідності врахування під час вирішення спору встановлених юридичних фактів; від представника відповідача - письмові пояснення на стадії судових дебатів б/н від 02.02.2024 року, з доказами надсилання на адресу іншої сторони, в яких АТ «Українська залізниця» надав пояснення щодо змісту пояснювальної записки до Наказу № 647; 22.02.2024 року від представника відповідача надійшли ідентичні за змістом додаткові пояснення у справі б/н від 22.02.2024 року, з доказами їх надсилання на адресу позивача, в яких відповідач наголошує на помилковості тверджень позивача про ретроспективне застосування норм Наказу № 647, оскільки приписи останнього застосовуються до триваючих відносин, які виникли до набрання чинності наказом та продовжують існувати після 01.01.2022 року, а також додатково зазначає про недоведення позивачем загрози порушення його суб`єктивних прав та інтересів та невідповідність обраного позивачем способу захисту; від представника позивача 23.02.2024 року та 28.02.2024 року надійшли додаткові пояснення у справі б/н від 22.02.2024 року та б/н від 27.02.2024 року, за змістом яких позивач вказує на протиправну поведінку відповідача під час застосування положень Наказу № 647 без врахування принципів дії нормативно - правового акту в часі, легітимного очікування і доктрини заборони суперечливої поведінки. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Будь - яких інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін станом на 29.02.2024 року до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 31.01.2024 року, 11.01.2024 року та 29.02.2024 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судових засіданнях з розгляду справи по суті 31.01.2024 року, 11.01.2024 року та 29.02.2024 року проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 29.02.2024 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукове - виробниче підприємство «Транском» як продавцем 22.04.2019 року укладено Договір № 0419ПВ купівлі-продажу залізничних напіввагонів, на підставі якого згідно Акту прийму-передачі від 03.05.2019 року позивачем придбано залізничний вагон № 56809791, побудований 04.03.1991 року, модель 11-141.

Як відображено в технічному паспорті форми ВУ-4М вагону № 56809791, останній деповський ремонт був проведений 05.03.2017 року, капітальний - 17.07.2019 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Технічного рішення від 16.07.2019 року № 3573, складеного Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ТОВ «ІЦ Ресурс», строк служби вагона продовжений до 16.07.2030 року, що також відображено в технічному паспорті.

Також згідно Акту прийму-передачі від 28.08.2019 року позивачем придбано залізничний вагон № 58670860, побудований 03.05.1992 року, модель 11-141.

Як відображено в технічному паспорті форми ВУ-4М вагону № 58670860, останній деповський ремонт був проведений 06.05.2017 року, капітальний - 31.10.2019 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Технічного рішення від 30.10.2019 року № 3714, складеного Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ТОВ «ІЦ Ресурс», строк служби вагона продовжений до 30.10.2030 року, що також відображено в технічному паспорті.

Окрім цього, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукове - виробниче підприємство «Транском» як продавцем 03.02.2020 року укладено Договір № ТК-ТВРС/030220 купівлі-продажу залізничних напіввагонів, на підставі якого згідно Акту прийму-передачі від 02.03.2020 року позивачем придбано залізничний вагон № 52798766, побудований 28.12.1989 року, модель 12-757.

Згідно технічного паспорту форми ВУ-4М вагону № 52798766, останній деповський ремонт був проведений 01.08.2015 року, капітальний - 02.04.2020 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Технічного рішення від 01.04.2020 року № 4274, складеного Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ТОВ «ІЦ Ресурс», строк служби вагона продовжений до 01.04.2031 року, що також відображено в технічному паспорті.

Додатково між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центртранском - Україна» як продавцем 12.07.2021 року укладено Договір поставки № 120721-01, на підставі якого позивачем придбано: згідно Акту прийму-передачі вагонів № 3 від 07.08.2021 року залізничний вагон № 56470537, побудований 30.07.1990 року, модель 12-141; згідно Акту прийму-передачі вагонів № 2 від 02.08.2021 року позивачем придбано залізничний вагон № 56584832, побудований 15.10.1996 року, модель 12-132; згідно Акту прийму-передачі вагонів № 1 від 31.07.2021 року позивачем придбано залізничний вагон № 56584840, побудований 10.10.1996 року, модель 12-132.

Згідно технічних паспортів форми ВУ-4М встановлено, що останній деповський ремонт вагону № 56470537 був проведений 20.02.2020 року, капітальний - 19.08.2021 року, вагону № 56584832 був проведений 16.12.2018 року, капітальний - 12.08.2021 року та вагону № 56584840 був проведений 16.12.2018 року, капітальний - 12.08.2021 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Технічного рішення від 23.03.2021 року № 31, складеного Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ДП "Український науково-дослідний Інститут вагонобудування", строк служби вагона № 56470537 продовжений до 23.03.2032 року, вагону № 56584832 - до 23.03.2032 року та вагону № 56584840 до 23.03.2032 року, що також відображено в технічних паспортах вказаних вагонів.

Окрім цього, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВСК-Трансгруп» як продавцем 23.07.2021 року укладено Договір поставки № 23/07/21-01, на підставі якого згідно Акту прийму-передачі № 1 від 31.07.2021 року позивачем придбано залізничний вагон № 52370707, побудований 28.09.1994 року, модель 12-132.

Згідно технічного паспорту форми ВУ-4М вагону № 52370707, останній деповський ремонт був проведений 13.02.2018 року, капітальний - 15.02.2020 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Технічного рішення від 29.04.2020 року № 4382, складеного Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ТОВ «ІЦ Ресурс», строк служби вагона № 52370707 продовжений до 29.04.2031 року, що також відображено в технічному паспорті.

В свою чергу, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" як покупцем та Фізичною особою - підприємцем Дворніковою Тетяною Геннадіївною як продавцем 27.06.2022 року укладено Договір купівлі - продажу залізничних вагонів № 270622, на підставі якого згідно Акту прийму-передачі № 1 від 27.06.2022 року позивачем придбано залізничний вагон № 56134547, побудований 01.01.1990 року, модель 12-757, а також згідно Акту прийму-передачі № 2 від 27.06.2022 року позивачем придбано залізничний вагон № 56433535, побудований 01.07.1989 року, модель 12-119.

Згідно технічного паспорту форми ВУ-4М вагону № 56134547, останній деповський ремонт був проведений 06.07.2022 року, капітальний - 15.04.2019 року, а також згідно технічного паспорту форми ВУ-4М вагону № 56433535, останній деповський ремонт був проведений 28.02.2018 року, капітальний - 27.05.2019 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Технічного рішення від 12.07.2019 року № 283, складеного Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ДП "Український науково-дослідний Інститут вагонобудування", строк служби вагона № 56134547 продовжений до 12.04.2030 року та вагону № 56433535 до 12.04.2030 року, що також відображено в технічних паспортах вказаних вагонів.

Також між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс" як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВСК-Трансгруп» як продавцем 01.03.2023 року укладено Договір поставки № ВСК/ТВРС-01/03/23-В, на підставі якого згідно Акту прийму-передачі № 1 від 31.05.2023 року позивачем придбано залізничні вагони моделі 12-532: № 52815867, побудований 01.02.1979 року, № 52815925, побудований 01.07.1982 року, № 52815941, побудований 01.01.1981 року, № 52816063, побудований 01.03.1980 року, № 56559453, побудований 01.06.1979 року, № 56653363, побудований 01.04.1983 року, № 56653413, побудований 01.04.1983 року, № 56858814, побудований 01.07.1979 року, № 56858863, побудований 01.07.1979 року та № 56858871, побудований 01.07.1979 року.

Згідно наявних в матеріалах справи технічних паспортів форми ВУ-4М були проведені останні ремонти вагонів: № 52815867 - деповський 20.02.2015 року, капітальний - 29.03.2020 року, № 52815925 - деповський 24.01.2015 року, капітальний - 22.04.2020 року, № 52815941 - деповський 10.03.2018 року, капітальний - 14.03.2020 року, № 52816063 - деповський 20.01.2015 року, капітальний - 17.04.2020 року, № 56559453 - деповський 24.06.2014 року, капітальний - 28.05.2020 року, № 56653363 - деповський 20.06.2015 року, капітальний - 18.06.2020 року, № 56653413 - деповський 29.01.2015 року, капітальний - 14.08.2020 року, № 56858814 - деповський 01.06.2014 року, капітальний - 16.07.2020 року, № 56858863 - деповський 14.07.2014 року, капітальний - 29.05.2020 року, № 56858871 - деповський 13.06.2014 року, капітальний - 18.07.2020 року

Відповідно до наявних в матеріалах справи Технічних рішень, складених Департаментом вагонного господарства AT "Українська залізниця" та ТОВ «ІЦ Ресурс» строк служби вагонів був продовжений: технічним рішенням № 4171 від 28.02.2020 року вагону № 52815941 до 28.02.2031 року, технічним рішенням № 4227 від 17.03.2020 року вагону № 52815867 до 17.03.2031 року, технічним рішенням № 4269 від 15.04.2020 року вагону № 52815925 до 15.04.2031 року, технічним рішенням № 4290 від 06.04.2020 року вагону № 52816063 до 06.04.2031 року, технічним рішенням № 4390 від 04.05.2020 року вагону № 56559453 до 04.05.2031 року, технічним рішенням № 4460 від 25.05.2020 року вагону № 56858863 до 25.05.2031 року, технічним рішенням № 4509 від 16.06.2020 року вагону № 56653363 до 16.06.2031 року, технічним рішенням № 4567 від 07.07.2020 року вагону № 56858871 до 07.07.2031 року, технічним рішенням № 4586 від 14.07.2020 року вагону № 56858814 до 14.07.2031 року, технічним рішенням № 4609 від 21.07.2020 року вагону № 56653413 до 21.07.2031 року відповідно, що також відображено в технічних паспортах вагонів, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, вказані вагони є технічно справними, комерційно придатні до перевезень залізничних вантажних вагонів та мають право виходу на колії загального користування і курсування по залізницях України, з урахуванням граничного строку експлуатації вагонів: № 52815867 - 31.12.2022 року, № 52816063 - 17.04.2023 року, № 56858863 - 31.12.2022 року, № 56858814 - 31.12.2022 року, № 56858871 - 31.12.2022 року, № 56559453 - 31.12.2022 року, № 56809791 - 31.12.2026 року, № 58670860 - 31.12.2026 року, № 52798766 - 31.12.2025 року, № 56470537 - 30.07.2026 року, № 56584832 - 31.12.2027 року, № 56584840 - 31.12.2027 року, № 52370707 - 31.12.2026 року, № 56134547 - 01.01.2026 року, № 56433535 - 31.12.2025 року, № 52815941 - 31.12.2023 року, № 52815925 - 31.12.2023 року, № 56653413 - 01.04.2024 року, № 56653363 - 01.04.2024 року.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, зазначено як позивачем в позовній заяві так і представниками сторін під час розгляду справи по суті, що 30.11.2021 року Міністерством інфраструктури України прийнято Наказ № 647, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 28.12.2021 року за № 1677/37299, "Про затвердження Порядку проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, строків продовження експлуатації таких вагонів" (далі - Наказ № 647), яким затверджено:

- Порядок проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, що додається (пункт 1, далі - Порядок);

- Строки продовження експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), що додаються (пункт 2).

У пункті 5 Наказу № 647 зазначено, що останній набирає чинності з 01.01.2022, але не раніше ніж через один місяць з дня його офіційного опублікування.

До наказу № 647 відповідачем була випущена телеграма № № Ц-4-86/30-22 від 21.02.2022 про порядок реалізації наказу, копія якої наявна в матеріалах справи.

Як наголошує позивач в позовній заяві, за змістом бази даних АБД ПВ щодо зазначених вище вагонів ним було виявлено застосування відповідачем в автоматичному режимі положень зазначеного Наказу № 647 та встановлення граничного строку експлуатації, застосовуючи який, як наголошує позивач, відповідач обмежив строк служби вагонів на значні за часом періоди, оскільки після перебігу граничного строку експлуатації експлуатація вагонів у навантаженому стані безпідставно припиняється. Як зазначає позивач, 6 вагонів з 19 вагонів позивача станом на дату звернення до суду не допущені до експлуатації (№52815867 з 31.12.2022, № 52816063 з 01.03.2023, №56858863 з 31.12.2022, № 56858814 з 31.12.2022, №56858871 з 31.12.2022 і №56559453 з 31.12.2022), а решта вагонів будуть недопущені з дат, які настають пізніше (01.04.2024, 31.12.2025, 30.07.2026, 31.12.2026, 31.12.2027 тощо).

За твердженнями позивача, з огляду на прийняття Міністерством інфраструктури України наказу від 30.11.2021 року № 647 "Про затвердження Порядку проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, строків продовження експлуатації таких вагонів" відповідачем було неправомірно змінено граничний термін експлуатації вагонів Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСВАГОНРЕМСЕРВІС», який був визначений вищевказаними технічними рішеннями, затвердженими ТОВ «ІЦ Ресурс» і ДП "Український науково-дослідний інститут вагонобудування" та погодженими Департаментом вагонного господарства Акціонерного товариства «Укрзалізниця», згідно з якими строк служби вагонів був продовжений до 2030 року, 2031 року та 2031 року відповідно.

Таким чином, посилаючись на невірне розуміння поняття дії нормативно - правового акту в часі та застосування відповідачем положень Наказу № 647 від 30.11.2021 року шляхом внесення останнім змін до Автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів в частині інформації про строк експлуатації вказаних вагонів, що унеможливило використання частини з них на коліях загального користування України у навантаженому стані на даний час та на переконання позивача зумовить таке недопущення решти вагонів наприкінці 2023, 2024, 2025, 2026 та 2027 років, позивач зазначає про протиправне втручання відповідача в господарську діяльність товариства та обмеження права власності на вагони, зокрема, щодо часу їх використання, позаяк з дати набрання чинності Наказом №647 (з 01.02.2022 року) відповідач протиправно визначив вагони позивача як такі, що не мають продовженого строку служби попри те, що такий строк був продовжений чинними технічними рішеннями, які до 01.01.2022 року були узгоджені та дані яких були перенесені до АБД ПВ, що, на думку позивача, суперечить нормам чинного законодавства.

Додатково в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вищезазначені технічні рішення, якими продовжений строк служби вагонів позивача, були виконані на підставі та у відповідності до Положення про продовження терміну служби вантажних вагонів, що курсують у міжнародному сполученні, затвердженого Радою щодо залізничного транспорту країн-учасників Співдружності, протокол №52 від 13-14.05.2010 року, а вагони та їх строк експлуатації були зареєстровані в автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів (далі - АБД ПВ). При цьому, за твердженням позивача, станом на дату виконання Технічних рішень та допуску вагонів до експлуатації, будь-якого іншого нормативного документу, окрім вказаного Положення відсутні будь - які нормативні документи, якими врегульовано відносини (процедуру) щодо продовження строку служби вантажних вагонів, а отже в порушення ст. 58 Конституції України дія Наказу № 647 не може поширюватися на правовідносини, що виникли до 01.01.2022 року та продовжують існувати на даний час.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті124, пунктів 2,3,4частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Суд наголошує, що одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 року у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 року у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що їх дія не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку, коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 Цивільного кодексу України).

Наразі, позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року№1-зп, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001, від 13.03.2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року у справі № 1-зп, закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Водночас, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта), під час дії якого вони настали або мали місце.

Саме з такого розуміння принципу дії закону в часі слід виходити під час вирішення питання щодо застосування норм закону, що набрав чинності, на зміну попередньому, який регулював аналогічні правовідносини.

Наразі, з урахуванням специфіки правовідносин суб`єктів господарювання, що склались у сфері строків експлуатації вантажного рухомого складу, та особливостей їх правового регулювання суд зазначає, що у відповідності до ст. 6 Конституції України Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 113 Конституції України вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України (аналогічна норма регламентована й у положеннях ст.1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України межах, передбачених цієї Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цієї Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами статей 116, 117 Конституції України саме Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політки держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політки; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України. Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

У відповідності до положень ст. 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.

Частинами 1 та 3 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Отже, Кабінет Міністрів України має право приймати акти, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України тощо.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про транспорт» транспортні засоби повинні відповідати вимогам безпеки, охорони праці та екології, мати відповідний сертифікат.

Статтею 4 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що Кабінет Міністрів України визначає умови і порядок організації діяльності залізничного транспорту загального користування, сприяє його пріоритетному розвитку, надає підтримку в задоволенні потреб залізничного транспорту у рухомому складі, матеріально-технічних і паливно-енергетичних ресурсах.

Поряд із цим, згідно пункту 19 Технічного регламенту безпеки рухомого складу залізничного транспорту та плану заходів з його застосування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 року № 1194 визначено, що безпека рухомого складу залізничного транспорту з урахуванням ступеня ризику повинна забезпечуватися шляхом установлення строків експлуатації та/або гарантійних строків використання рухомого складу залізничного транспорту, а також визначення періодичності проведення його технічного обслуговування та ремонту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 року № 841 "Деякі питання визначення умов і порядку організації діяльності залізничного транспорту загального користування" доручено Міністерству інфраструктури у тримісячний строк розробити та затвердити Порядок проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, та визначити строк продовження експлуатації таких вагонів.

Отже, на виконання пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 841 від 11.08.2021 року, враховуючи вимоги ст. 117 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про транспорт», ст. 4 Закону України «Про залізничний транспорт», пункту 19 Технічного регламенту безпеки рухомого складу залізничного транспорту та плану заходів з його застосування, Положення про Мінінфраструктури, з метою подальшого запровадження державного регулювання експлуатації вантажних вагонів Міністерством інфраструктури України видано Наказ № 647, яким встановлено механізм проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником.

Згідно пункту 2 цей Порядок є обов`язковим при проведенні комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів, у тому числі вагонів загального користування, установленого виробником.

Відтак, Наказ № 647 є нормативно - правовим актом, який Міністерством інфраструктури України в межах наданих повноважень видано на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 841, яка є обов`язковою до виконання та в сукупності з Наказом № 647 покликані регулювати сферу забезпечення діяльності залізничного транспорту.

Як зазначено в Пояснювальній записці до Проекту Наказу № 647, реалізація останнього спрямована на оновленню парку залізничних вантажних вагонів, підтримці вагонобудівної галузі України, покращенню стану безпеки на залізничному транспорті та збереженню залізничної інфраструктури.

Окрім цього, у Пояснювальній записці зазначається про недосконалість порядку видачі технічних рішень, які видавались спеціалізованими організаціями до моменту прийняття Наказу № 647 та на які, зокрема, в обґрунтування позовних вимог посилається позивач. Так, практична відсутність ризиків відповідальності у власника вагона за наслідки незадовільного технічного стану вагона та відсутність нормативно визначених вимог до технічного стану вантажних вагонів при продовженні їх строку експлуатації фактично приводить до можливості видачі спеціалізованими організаціями позитивного технічного рішення про можливість продовження строку експлуатації на вагони будь-якого технічного стану за умови виконання йому визначеного ремонту, що фактично покладає відповідальність за технічний стан вагона з продовженим строком експлуатації на вагоноремонтне підприємство, яке технологічно не здійснює діагностування стану несучої конструкції вагона та не може підтверджувати остаточного ресурсу вагона після ремонту.

Таким чином, Наказом № 647 вперше в порядку, визначеному законодавством, унормовано процедуру проведення діагностики, ремонту та реєстраційні операції, які спрямовано на продовження строку експлуатації вантажних вагонів, установленого виробником, тому числі термін граничний строк експлуатації вантажного вагона.

Суд зазначає, що пунктом 4 Наказу № 647 надано визначення термінів:

- строк експлуатації вантажного вагона - період часу експлуатації (строк служби) вантажного вагона, який установлений виробником та зазначений у технічних умовах на виготовлення вантажного вагона;

- строк продовження експлуатації вантажного вагона - визначений Мінінфраструктури для кожного календарного року період часу експлуатації на залізничному транспорті загального користування вантажного вагона;

- граничний строк експлуатації вантажного вагона - строк, який складається із строку експлуатації вантажного вагона та строку продовження експлуатації вантажного вагона, після перебігу якого його експлуатація у навантаженому стані припиняється;

- продовження строку експлуатації вантажного вагона - здійснення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій з вантажним вагоном, строк експлуатації якого, установлений виробником, закінчився або закінчується протягом останнього міжремонтного періоду.

Відповідно до Порядку проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, який затверджений Наказом № 647, документом, який видається спеціалізованою організацією за результатами проведення комплексу діагностичних операцій вантажного вагона з метою продовження строку експлуатації вантажних вагонів, є технічне рішення.

Суд наголошує, що Наказом № 647 передбачені не тільки відповідні процедури, що передують видачі технічних рішень, а також критерії визначення тривалості строків, на які може бути продовжено строк експлуатації вагона, та визначає міжремонтні періоди для вантажних вагонів що є відмінним від умов, за яких видавались технічні рішення до 01.01.2022 року.

Крім того, пунктами 9 та 15 затвердженого Наказом № 647 Положення визначено, що термін продовження строку експлуатації не може встановлюватись за межами граничного строку експлуатації вантажного вагона, а також після перебігу граничного строку експлуатації вантажного вагона його експлуатація у навантаженому стані припиняється.

Додатково вказаним Наказом № 647 встановлено строки продовження експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств) в залежності від типу вагону та коду типу вантажного вагону, з чітким встановленням граничних строків експлуатації вагонів.

Водночас, головною метою запровадження державного регулювання експлуатації вантажних вагонів є унеможливлення експлуатації вантажних вагонів із вичерпаним ресурсом, які не забезпечують безпеку перевезень вантажів та забезпечення належного рівня безпеки на залізничному транспорті згідно з вимогами Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996 року № 411, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.02.1997 року за № 50/1854.

Як встановлено судом за матеріалами справи, в наданих позивачем технічних рішеннях як на підставу проведення зазначених в рішеннях ремонтних робіт вказано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» (ДЗТУ) від 21.05.2015 року № 148-Ц/од, яким затверджено Положення про продовження строку служби вантажних вагонів Укрзалізниці (далі - Наказ № 148-Ц/од), згідно п. 1 якого Положення поширюється на вантажні вагони інвентарного парку залізниць та вантажні вагони, які знаходяться на балансі підприємств, підпорядкованих Укрзалізниці, в яких закінчився строк служби, зазначений в Технічних умовах заводу-виробника на базовий вагон.

У відповідності до Наказу № 148-Ц/од видані технічні рішення узгоджувалось в ЦВ УЗ (Департамент вагонного господарства відповідача) на предмет необхідних видів ремонтів і затверджувалось акредитованою на видачу таких технічних рішень організацією, зокрема, ТОВ «ІЦ Ресурс» та ДП "Український науково-дослідний інститут вагонобудування".

При цьому суд зазначає, що прийняття Наказу № 647 зумовлене необхідністю врегулювання механізму продовження строку експлуатації вантажних вагонів на залізничному транспорті та підвищення заінтересованості операторів вантажних вагонів у закупівлі нових вантажних залізничних вагонів українських виробників, приймаючи до уваги як зношеність вагонного парку та необхідність його комплексного оновлення, наслідком чого є небезпека використання старих вагонів та неможливість їх використання у перевезеннях на території європейських країн, а також мінімізація суб`єктивних (людських) факторів в процесах та додатково - стимулювання українського виробництва вантажних залізничних вагонів.

Наразі, технічні рішення, видані до дати врегулювання Наказом № 647 питання строків експлуатації вантажних вагонів, не можуть вважатися єдиним доказом остаточного ресурсу вагону після ремонту, позаяк передбачений Порядком, затвердженим Наказом № 647 граничний строк експлуатації вантажних вагонів ніяк не залежить від технічний рішень щодо продовження строку експлуатації цих вагонів.

Як зазначалось судом вище, правовідносини сторін, які полягають у наданні доступу вагонам позивача до курсування по коліях загального користування (правовідносин з експлуатації) виникли до набрання чинності Наказом №647, не припинились станом 01.01.2022 року та тривають після 01.01.2022 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 (пункт 5) зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення).

В свою чергу, виконуючи вимоги Наказу № 647, АТ «Українська залізниця» приведено у відповідність до нього наповненість АБД ПВ, застосувавши його як до власного парку вантажних вагонів, так і до вантажних вагонів інших власників, у тому числі вагонів позивача.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, за наслідками порівняння змісту наданих позивачем технічних рішень та наданої відповідачем довідки ГІОЦ СОСВАГ УЗ-2610У, сформованої 23.08.2023 року (роздруківка з електронної бази), інформація щодо спірних вантажних вагонів - стовпчик 8 технічних рішень «строк служби продовжений до» та інформація в АБД ПВ згідно довідки СОСВАГ УЗ-2610УЗ - графа «дата закінчення терміну служби з врахуванням продовження» є ідентичною. Отже стовпчик 8 таблиці технічних рішень відповідає графі «дата закінчення терміну служби в рахуванням продовження» в АБД ПВ. Внесення будь - якої іншої інформації щодо термінів та/або строків як до технічних рішень, складених до набрання чинності Наказом № 647, так і технічних рішень згідно умов останнього, законодавчо не передбачено.

При цьому, з урахуванням специфіки спірних правовідносин, які виникли до набрання чинності Порядком, затвердженим Наказом № 647, проте продовжують тривати і після набрання ним чинності (Наказ Міністерства інфраструктури України від 30.11.2021 року № 647 набирає чинності з 01.01.2022, але не раніше ніж через один місяць з дня його офіційного опублікування) суд зазначає, що Наказ № 647 не встановлює застосування його положень зі зворотною силою та водночас не містить положень про те, що технічні рішення, якими продовжений строк експлуатації вантажних вагонів, видані до 01.01.2022 року, зокрема, на які в обґрунтування позовних вимог посилається позивач, скасовуються чи втрачають чинність.

Так, інформація в АБД ПВ щодо вагонів №№ 56809791, 58670860, 52798766, 56470537, 56584832, 56584840, 52370707, 56134547, 56433535, 52815941, 52815925, 56653413 і 56653363 не містить ознак заборони їх курсування або позначення особливих умов курсування, отже до моменту досягнення граничного строку експлуатації вони курсують безперешкодно та без обмежень, відтак, за висновками суду, позивачем не доведено, яким чином зазначення в картках АБД ПВ вказаних вагонів дат закінчення граничного терміну експлуатації дійсно порушує його права та законні інтереси як власника вказаних вагонів, зокрема, унеможливлює їх курсування на шляхах загального користування залізницями України станом на теперішній час, або становить реальну, дійсну небезпеку порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвагонремсервіс".

Отже, оскільки станом на момент набрання чинності Наказом №647 дані про вантажні вагони позивача внесені до АБД ПВ та останні мають право курсувати на залізничних коліях загального користування, до спірних правовідносин з експлуатації вагонів з 01.01.2022 року підлягають застосуванню положення Наказу №647, в тому числі з урахуванням, але не виключно, встановлених таким наказом обмежень в частині граничних строків експлуатації вагонів у навантаженому стані на коліях загального користування, оскільки Наказом № 647 передбачена заборона експлуатації залізничних вантажних вагонів у навантаженому стані після перебігу граничного строку експлуатації таких вагонів та не може бути продовжений строк, який вичерпався в силу, зокрема, об`єктивних технічних (технологічних) процесів.

Суд наголошує, що відповідно до Положення про систему управління безпекою руху на залізничному транспорті, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24.12.2020 року № 842, яке визначає структуру і функціонування систем управління безпекою руху (далі - СУБР) на залізничному транспорті України, безпека на транспорті забезпечується за принципами (серед іншого): пріоритетності безпеки руху над господарськими інтересами; належності технічного стану рухомого складу та технічних засобів об`єктів інфраструктури; упровадження технічних засобів і технологій, спрямованих на підвищення рівня безпеки руху, на підставі позитивного міжнародного досвіду організації перевезень пасажирів та вантажів з безумовним забезпеченням безпеки руху; виконання вимог чинного законодавства з безпеки руху; постійного удосконалення СУБР на підприємстві.

В свою чергу, дотримання відповідачем законодавства з питань безпеки руху знаходиться на постійному контролі держрегулятора через Укртрансбезпеку, яка є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті, та яка здійснює державний нагляд з питань безпеки на залізничному транспорті та у виявлення порушень, видає в установленому порядку обов`язкові до виконання приписи та контролює виконання таких приписів, а також має право накладати адміністративні стягнення.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладених у постановах від 20.03.2019 року у справі № 826/14951/18 та від 11.12.2019 року у справі № 826/16216/18 (щодо підприємницьких ризиків), вжиття заходів контролю та безпеки руху не може ставитись у залежність від можливості позивача здійснювати його господарську, підприємницьку діяльність, яка здійснюється на власний ризик та включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

В той же час, допуск вагонів позивача до курсування на коліях загального користування понад строки, передбачені «строками продовження експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств)» всупереч меті прийняття Наказу № 647 нівелює останню, в той час як відповідальність за наслідки, спричинені транспортною подією або самим фактом порушення Наказу № 647, покладатиметься саме на АТ «Укрзалізниця» та її посадових осіб.

Також суд зазначає, що прийняття Наказу № 647 є правомірним втручанням держави у встановленому законодавством порядку в господарську діяльність суб`єктів господарювання, позаяк зміна строків використання вагонів позивача у спірних правовідносинах була здійснена державою в особі Міністерства інфраструктури України шляхом прийняття вказаного нормативно - правового акту, а не безпосередньо Українською залізницею, якою в силу свого становища здійснювалось на виконання обов`язків, пов`язаних, зокрема, із веденням та адмініструванням баз даних у спірних правовідносинах шляхом виконання чіткої вказівки обов`язкового регуляторного акта.

При цьому суд зазначає, що Конституційний Суд України, розвиваючи практику застосування статті 8 Основного Закону України указав, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій держави. Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, у контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду. Верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзаци третій, четвертий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-2/2016).

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 також зазначено, що кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Водночас, Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 року у справі №580/1300/22 звернув увагу, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

В контексті вищенаведеного суд зазначає, що останній відхиляє доводи позивача про те, що на момент прийняття Наказу № 647 він мав правомірні очікування на експлуатацію вантажних вагонів в межах їх граничних строків експлуатації, визначених технічними рішеннями, виданими до набрання чинності Наказом № 647, оскільки на той момент було відсутнє будь-яке нормативне регулювання питання оцінки залишкового ресурсу залізничних вагонів та порядку продовження строку їх експлуатації, установленого виробником, а тому по залишковому принципу учасники цих правовідносин при вирішенні відповідного питання керувалися Положенням про продовження строку служби вантажних вагонів, які курсують у міждержавному сполученні, затвердженим 14.05.2010 Радою залізничного транспорту країн СНД, і Положенням про продовження строку служби вантажних вагонів Укрзалізниці, затвердженим наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" від 21.05.2015 № 148-Ц/од, в той час як жодне з них поняття граничного строку експлуатації вантажних вагонів не містило.

Відтак, саме прийняттям Наказу № 647 як необхідним регуляторним документом було заповнено відповідну прогалину в системі національного законодавства та на рівні державних органів встановлено правила поведінки в частині суспільних правовідносин, предметом яких порядок проведення операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів та встановлення граничних строків експлуатації вантажних вагонів, позаяк в системі національного законодавства не існувало нормативно - правових актів, предметом яких є порядок проведення операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів та встановлення граничних строків експлуатації вантажних вагонів на території України на рівні «власник рухомого складу - держава (державний регулятор)».

В той же час, враховуючи специфіку спірних правовідносин суд звертає увагу на те, що відповідач - АТ «Українська залізниця» не є розробником Наказу № 647 та на рівні з позивачем як господарюючим товариством є рівноправним суб`єктом, на якого спрямоване регулювання такого наказу та на якого в силу свого монопольного становища, що наділяє його рядом (крім безпосереднього здійснення залізничних перевезень) обов`язків пов`язаних, зокрема, із веденням та адмініструванням баз даних у спірних правовідносинах, покладено чіткі вказівки обов`язкового регуляторного акта, а також неухильного дотримання та виконання умов останнього.

В свою чергу, зважаючи вплив запровадженого державою регулювання суспільних відносин на майнову сферу учасників залізничних перевезень, позивач у разі порушення його приватного права чи інтересу за наслідками управлінських дій суб`єктів владних повноважень, зокрема, прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 841 та на її виконання Міністерством інфраструктури України Наказу № 647 та вважаючи наявними факти застосування до нього дискримінаційних умов, не позбавлений можливості усунення таких порушень в межах адміністративних/комерційних спорів з державою, одночасно наголошуючи на неможливості приватного економічного інтересу в даній сфері суспільних відносин над необхідністю забезпечення безпеки залізничних перевезень та охорони навколишнього середовища.

Разом з цим суд зазначає, що позовні вимоги про заборону відповідачу та/або його структурним підрозділам та/або підприємствам, які йому підпорядковані, вчиняти будь-які дії по забороні допуску вагонів для курсування на шляхах загального користування залізницями України у вантажному стані з вказаних дат, поширюється на невизначене коло осіб, прямо впливає на їх права та обов`язки, а також має невизначений, необмежений характер та у випадку задоволення вказаної позовної вимоги таке рішення суду призведе до обов`язку АТ «Укрзалізниця» допускати заявлені у позові вагони до курсування у навантаженому стані на колії загального користування не зважаючи на будь-які інші законодавчо встановлені обмеження, зокрема, обмеження технічного або експлуатаційного характеру, в порушення обов`язку Акціонерного товариства "Українська залізниця" щодо управління безпекою руху на залізничному транспорті.

В свою чергу суд наголошує, що розпорядження позивачем своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні йому, яка особі яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів та визначає спосіб захисту, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Для вирішення питання щодо наявності правових підстав для задоволення/відмови у позовних вимог суд, в межах цих вимог, встановлює факт вчинення відповідачем дій, які спричинили порушення права позивача. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, то у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, оскільки під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення прав цього суб`єкта, вирішуючи спір, суд має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, враховуючи те, що Наказ № 647 є нормативно-правовим актом саме Міністерства інфраструктури України як державного регулятора, а не АТ «Укрзалізниця», що зумовлює правомірне втручання держави у встановленому порядку через її уповноважений орган в господарську діяльність господарюючих суб`єктів, в тому числі товариства позивача, та оскільки АТ «Укрзалізниця» здійснене правозастосування та реалізація Наказу № 647 у передбачений наказом № 642 порядок та спосіб, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСВАГОНРЕМСЕРВІС» до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про заборону вчиняти дії та зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 28 листопада 2024 року.

Суддя А.М. Селівон