ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2024 р.

м. Київ

Справа № 911/2094/24

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О. М., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Вишгородської окружної прокуратури (07301, Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, вул. Кургузова, 13, код ЄДРПОУ )

до Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області (07101, Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Центральна площа, буд. 7, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» Славутицької міської ради (, адреса: Київський квартал, буд. 14, м. Славутич, Вишгородський район, Київська область, 07101)

про зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності протирадіаційних укриттів,

за участю представників:

прокурора: Філіпенка О.І.;

відповідача: не з`явились;

третьої особи: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Вишгородської окружної прокуратури до Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» Славутицької міської ради про зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності протирадіаційних укриттів

Прокурор просив суд зобов`язати Славутицьку міську раду Вишгородського району Київської області вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності Славутицької міської територіальної громади на такі захисні споруди цивільного захисту: - протирадіаційне укриття № 255010, розташоване за адресою: Ризький квартал, буд. 7, м. Славутич, Вишгородський район, Київська область; - протирадіаційне укриття № 255011, розташоване за адресою: Ризький квартал, буд. 10, м. Славутич, Вишгородський район, Київська область.

Ухвалою від 12.08.2024 позовну заяву прокуратури залишено без руху з підстав неповноти сплати судового збору.

19.08.2024 до суду надійшла заява прокуратури про усунення недоліків з доказами сплати судового збору в повному обсязі.

Ухвалою від 21.08.2024 Господарським судом Київської області відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Встановлено строк на подання відзиву протягом 15 днів з моменту отримання ухвали суду. Ухвала суду направлена та доставлена в електронні кабінети учасників провадження 21.08.2024.

Ухвалою від 10.09.2024 судом констатовано неявку відповідача, залучено до участі у справі третю особу. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Житлово-комунальний центр» Славутицької міської ради, встановлено третій особі строк на подання пояснень по суті спору до наступного судового засідання та відкладено розгляд справи на 07.10.2024. Ухвала надвіслана та доставлена в електронні кабінети учасників провадження 17.09.2024.

У судовому засіданні 07.10.2024 суд вкотре констатував неявку відповідача та третьої особи та враховуючи закінчення процесуальних строків для розгляду справи у підготовчому провадженні, відсутність жодних заяв, клопотань та відзиву на позов, а тому, як наслідок, відсутність питань, що потребують вирішення судом на цій стадії, в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України вирішив закрити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 29.10.2024 на 11:30. Ухвала суду надіслана та доставлена в електронні кабінети учасників провадження 11.10.2024.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 29.10.2024 суд вкотре констатував неявку відповідача та третьої особи, перейшов до розгляду справи по суті та оголосив перерву до 05.11.2024 на стадії виступу прокурора в судових дебатах для додаткового вивчення матеріалів справи. Ухвала про перерву надіслана та доставлена учасникам провадження в електронні кабінети 29.10.2024.

У судове засідання 05.11.2024 відповідач та третя особа також не з`явилися.

Суд констатує, що за час перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк. Незважаючи на закінчення строку на подання відзиву, відповідач також не звертався до суду з заявами про поновлення чи продовження строку на подання відзиву, не подавав жодних інших письмових клопотань, що пов`язані з розглядом спору, не надавав до суду заперечень та доказів, які б мали на меті спростувати вимоги позивача. Відповідач не проявив бажання ані ознайомитися з матеріалами справи, ані подати заяви про визнання ним тих чи інших обставин спору. Таким чином вбачається, що відповідач не скористався можливістю доступу до правосуддя.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки сторонам було надано всі можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав та достатньо часу для наповнення справи доказовою базою.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, вислухавши виступ представника прокуратури, оголосив вступну та резолютивну частину рішення у справі про задоволення позову.

Обставини спірних правовідносин встановлені судом.

Звертаючись з позовом прокурор наголошував на тому, що Вишгородською окружною прокуратурою Київської області при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», виявлено факт порушення інтересів держави у сфері цивільного захисту населення на території Славутицької міської територіальної громади. Зокрема, під час опрацювання інформації та документів, наданих на запити прокурора органами місцевого самоврядування, державними органами виконавчої влади, у тому числі уповноваженими територіальними органами ДСНС України, встановлено факт бездіяльності Славутицької міської ради щодо державної реєстрації права комунальної власності на захисні споруди цивільного захисту протирадіаційні укриття № 255010 та № 255011 (надалі ПРУ № 255010, ПРУ № 255011), розташовані у підвальних приміщеннях багатоквартирних будинків № 7 та 10 Ризького кварталу м. Славутич Вишгородського району Київської області відповідно, що створює правову невизначеність щодо статусу вказаного об`єкта цивільного захисту та суб`єктів, зобов`язаних здійснювати його утримання у стані, придатному до використання за безпосереднім призначенням для укриття населення від засобів масового ураження в особливий період.

Судом встановлено, що 29.06.1988 державною приймальною комісією складено акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта « 12 квартирний житловий будинок № 30 4 МБК», якому на цей час присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Акт затверджено рішенням виконавчого комітету Славутицької міської Ради народних депутатів від 30.06.1988 № 85. 28.09.1988 державною приймальною комісією складено акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта « 12 квартирний житловий будинок № 31 4 МБК», якому на цей час присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Акт затверджено рішенням виконавчого комітету Славутицької міської Ради народних депутатів від 30.09.1988 № 154.

В пунктах 20 вказаних актів зазначено, що будівельно-монтажні роботи виконані у відповідності до проекту, будівельних норм та правил. З`ясовано, що згідно проектної документації на переведення приміщень підвалу для використання під ПРУ щодо житлових будинків № № 30 та АДРЕСА_2 , яким на цей час присвоєно адреси: Ризький квартал, будинки 7 та АДРЕСА_3 , в підвальних приміщеннях будинків передбачається протирадіаційне укриття, загальною площею 90,71 кв.м (варіант з тепловим вузлом 72,53 кв.м), розраховане на 52 особи).

Прокурор зазначає, що відповідно до п. 1.1 СНіП 3.01.09-84 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом захисних споруд і їх утримання в мирний час», які були чинними на момент прийняття в експлуатацію багатоквартирних будинків № № 7 та АДРЕСА_3 , разом з основним об`єктом будівництва або його пусковим комплексом державні приймальні комісії окремо приймали в експлуатацію закінчені будівництвом вбудовані в будівлі захисні споруди, що входили до комплексу будівництва об`єктів виробничого або житлово-цивільного призначення, а також передбачені у складі новозбудованих та реконструйованих копалень та шахт. Датою введення в експлуатацію захисних споруд вважається дата підписання акту державної приймальної комісії.

З огляду на викладене суд погоджується з прокурором, що ПРУ № 255010, розташоване у підвальному приміщенні будинку № 7 Ризького кварталу м. Славутич, та ПРУ № 255011, розташоване у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_3 , введені в експлуатацію разом із житловими будинками як окремі об`єкти нерухомого майна протирадіаційні укриття, що у мирний час можуть використовуватись згідно установленого порядку для господарських чи побутових потреб, однак без зміни первісного функціонального призначення таких захисних споруд цивільного захисту та мають постійно перебувати у стані, придатному до використання за первісним призначенням, як основний вид колективного захисту населення від засобів масового ураження в особливий період та надзвичайних ситуацій у мирний час.

Судом також встановлено, що до 2001 року житловий фонд м. Славутич, у тому числі будинки №№ 7 та 10 Ризького кварталу, перебували у державній власності та знаходилися у віданні й на балансі ВП «Чорнобильська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом». На виконання затверджених Президентом України 19.10.2000 Заходів до закриття Чорнобильської АЕС у 2001 році здійснено безоплатну передачу низки об`єктів державної власності у комунальну власність територіальної громади м. Славутич. Зокрема, згідно актів прийому-передачі відомчих об`єктів у комунальну власність від 31.03.2001 житлові будинки №№ 7 та 10 Ризького кварталу (інв. №№ 4022 та 4025 відповідно) прийнято у комунальну власність м. Славутич разом з проектною та виконавчою документацією щодо їх будівництва.

Вбачається, шо рішенням Славутицької міської ради Київської області від 16.05.2001 № 244-32-XXIII «Про комунальну власність територіальної громади м. Славутича» затверджено акти прийому-передачі об`єктів права державної власності в комунальну власність територіальної громади м. Славутич, у тому числі акти про передачу будинків №№ 7 та 10 Ризького кварталу. Згідно додатку № 1 до цього рішення ради необоротні активи, у тому числі будинки № № 7 та 10 Ризького кварталу, передано на баланс комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства», якому надано повноваження безпосереднього управління вказаним майном. В подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 27.10.2003 № 534 «Про передачу об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Славутича» житлові будинки, у тому числі будинки №№ 7 та 10 Ризького кварталу були передані з балансу комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» на баланс комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» Славутицької міської ради (надалі КП «ЖКЦ»).

Судом встановлено, що на підставі розпорядження виконавчого комітету Славутицької міської ради від 25.05.2006 № 163 КП «ЖКЦ» як балансоутримувачем 20.09.2006 проведено інвентаризацію вбудованих у будинки №№ 7 та 10 Ризького кварталу комунальних захисних споруд цивільної оборони ПРУ №№ 10 та 11 відповідно, за наслідками чого комісією складено акти інвентаризації, які затверджено Славутицьким міським головою ОСОБА_1 03.11.2006; відповідальним за здійснення контролю за утриманням вказаних захисних споруд визначено директора КП «ЖКЦ» ОСОБА_2 . За даними виготовленого 01.04.2008 у відповідності до положень Інструкції щодо утримання захисних споруд цивільної оборони у мирний час, затвердженої наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 09.10.2006 № 653, паспорту сховища (протирадіаційного укриття) № 10 (255010), останнє вбудоване у житлову будівлю 2-х поверхів, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у комунальній власності та належить на праві господарського відання КП «ЖКЦ»; дата прийняття в експлуатацію 1988 рік; загальна площа 103,37 кв. м, місткість осіб 42; наявні системи вентиляції, опалення, енергопостачання, водопостачання; призначення ПРУ у мирний час господарчі потреби; час приведення ПРУ у готовність 24 години. Згідно облікової картки захисної споруди цивільної оборони протирадіаційного укриття № 255010, виготовленої 01.04.2008, споруда є обмежено готовою до використання, рік прийняття в експлуатацію зазначено 1987. За даними паспорту сховища (протирадіаційного укриття) № 11 (255011), останнє вбудоване у житлову будівлю 2-х поверхів, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться у комунальній власності та належить на праві господарського відання КП «ЖКЦ»; дата прийняття в експлуатацію 1988 рік; загальна площа 103,37 кв. м, місткість осіб 42; наявні системи вентиляції, опалення, енергопостачання, водопостачання; призначення ПРУ у мирний час господарчі потреби; час приведення ПРУ у готовність 24 години. Аналогічні дані про ПРУ № 255011 містяться й у виготовленій 01.04.2008 обліковій картці ЗСЦО протирадіаційного укриття.

Також з наданих матеріалів вбачається, що у 2016 роках на замовлення КП «ЖКЦ» КП «Агентство регіонального розвитку» складено оновлені технічні паспорти на захисні споруди цивільного захисту комунальної власності м. Славутич, зокрема, протирадіаційні укриття № № 255010 та 255011, в яких указано їх загальні площі у розмірі 296,3 кв.м та 360,7 кв.м.

Судом встановлено, що за даними Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області, ГУ ДСНС України у Київській області, в електронній базі фонду захисних споруд цивільного захисту Київської області у м. Славутич обліковується 44 протирадіаційних укриттів, у тому числі ПРУ №№ 255010 та 255011 балансоутримувачем яких раніше значилось КП «ЖКЦ».

З листа від 09.06.2023 № 56.17-721/56.17 Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України в Київській області вбачається, що в ході проведення комісійних оперативних оглядів захисних споруд цивільного захисту м. Славутич фахівцем відділу організації заходів цивільного захисту виявлено 32 безхазяйні захисні споруди цивільного захисту, у тому числі ПРУ № № 255010 та 255011, які до цього часу перебували на балансі КП «ЖКЦ».

Вказану обставину підтверджують і листи з ГУ ДСНС у Київській області від 14.12.2023 № 56 01-10272/56 11 № та від 22.02.2024 № 56 05-1618/56 8.

Також прокурор звертає увагу на те, що рішенням Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 03.03.2023 № 808-17-VIII погоджено наказ КП «ЖКЦ» від 01.02.2023 № 7 «Про списання з балансу Комунального підприємства «Житловокомунальний центр» Славутицької міської ради багатоквартирних будинків» (далі наказ № 7), згідно якого розпочато процедуру списання багатоквартирних житлових будинків, що знаходились на балансі цього комунального підприємства, з урахуванням вимог Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 № 301. При цьому, в п. 6.3 наказу № 7 передбачалось, що у разі виявлення під час списання з балансу багатоквартирного будинку квартир та/або нежитлових приміщень, які не перебувають у приватній власності та право державної чи комунальної власності на них не зареєстровано, необхідно здійснити прийняття таких приміщень на баланс КП «ЖКЦ» та повідомити виконавчий комітет Славутицької міської ради з метою реєстрації права власності на них в установленому законом порядку. На виконання зазначених управлінських рішень 28.03.2023 списано багатоквартирні будинки №№ 7 та АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту від 28.03.2023 про списання з балансу КП «ЖКЦ» багатоквартирного будинку № 7 Ризького кварталу, його загальна площа складає 723,2 кв.м, у ньому розташовується ПРУ комунальної власності, площею 296,3 кв. м (п. 5 акту). У свою чергу відповідно до акту від 28.03.2023 про списання з балансу КП «ЖКЦ» багатоквартирного будинку № 10 Ризького кварталу, його загальна площа складає 730,1 кв.м, у ньому розташовується ПРУ комунальної власності, площею 360,7 кв. м (п. 5 акту). За отриманою від КП «ЖКЦ» інформацією від 03.07.2023 № 448 усі відомості про виявлені під час списання з балансу багатоквартирних будинків нежитлові приміщення, які не перебувають у приватній власності їх мешканців, містяться в актах про списання багатоквартирних будинків, однак такі приміщення на баланс КП «ЖКЦ» не прийняті.

Прокурор наголошує, що відповідно до інформації виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 13.09.2023 № 01-12/1909 та актуальних даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за місцем знаходження спірного нерухомого майна будинки АДРЕСА_4 вбачається, що право комунальної власності на жодне протирадіаційне укриття з числа означених у позові не зареєстровано.

За позицією відповідача, яку суд встановив з письмових відповідей на запити прокуратури, на даний час власниками підвальних приміщень, що раніше обліковувались як ПРУ, балансоутримувачем яких було КП ЖКЦ, відповідно до норм Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку є мешканці багатоквартирних житлових будинків на праві спільної сумісної власності, оскільки останні мають статус допоміжних приміщень багатоквартирного будинку та, відповідно, є спільним майном мешканців таких багатоквартирних будинків.

Водночас судом встановлено, що відповідно до листа № 5604-742/568 від 25.01.2024 р. Головного управління ДСНС України в Київській області на запит прокуратури № 54/2-285вих-24 від 15.01.2024 р., означені у позові ПРУ № 255010 та ПРУ № 255011 перебувають на електронному обліку захисних споруд цивільного захисту Київської області та звернень щодо погодження виключення з фонду захисних споруд цивільного захисту протирадіаційних укриттів, зокрема ПРУ № 255010 та ПРУ № 255011, до Головного управління не надходило.

Також судом встановлено, що відповідно до листа Департаменту цивільного захисту, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації № 1294/27.01/27.02/2024 від 05.02.2024 р. процедура виключення спірних захисних споруд цивільного захисту із фонду захисних споруд в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 р. № 138, не проводилася та про відмову від права комунальної власності на нерухоме майно, зокрема ПРУ № 255010 та ПРУ № 255011 Славутицька міська рада не повідомляла ні Департамент цивільного захисту, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації, ні Головне управління ДСНС України в Київській області.

З огляду на викладене суд погоджується з доводами прокуратури щодо того, що незважаючи на факт поінформованості посадових осіб Славутицької міської ради про розташування за вищевказаними адресами окремих об`єктів нерухомого майна комунальної власності, а саме захисних споруд цивільного захисту зі спеціальним статусом ПРУ № № 255010 та 255011, органом місцевого самоврядування, як дійсним власником цього нерухомого майна комунальної форми власності, а також їх балансоутримувачем надмірно тривалий час не здійснено співмірних заходів до повного виконання вимог п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 № 301 і п. 6.3 вищезазначеного наказу КП «ЖКЦ» № 7 щодо необхідності здійснити дії з реєстрації права комунальної власності на такі приміщення в установленому законом порядку та прийняття їх на баланс уповноваженого балансоутримувача, що безумовно створює правову невизначеність щодо статусу цих об`єктів цивільного захисту та суб`єктів, зобов`язаних здійснювати їх утримання у придатному до використання за призначенням в особливий період стані укриття населення, особливо у даний час, коли існують загрози життю та здоров`ю населення пов`язані з неспровокованою масштабною військовою агресією зі сторони сусідньої країни.

Щодо суб`єктноспі прокуратури на звернення з позовом суд вважає за необхідне зазначти наступне.

Так, за приписами ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно зі ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Встановлюючи наявність підстав для представництва інтересів держави, обов`язковими є висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 08.04.1999 р. № 3-рп/99, про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Оскільки інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в суді.

Відповідно до ст. 4 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист - це комплекс заходів, які реалізуються на території України в мирний час та в особливий період і спрямовані на захист населення, територій, навколишнього природного середовища, майна, матеріальних і культурних цінностей від надзвичайних ситуацій та інших небезпечних подій, запобігання виникненню таких ситуацій та подій, ліквідацію їх наслідків, надання допомоги постраждалим, здійснення державного нагляду (контролю) у сфері пожежної та техногенної безпеки.

Суб`єктами забезпечення цивільного захисту є центральні органи виконавчої влади, інші державні органи. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання, громадські організації (ст. 6 Кодексу цивільного захисту України).

Як зазначає прокурор в позовній заяві, відсутність державної реєстрації права комунальної власності на ПРУ № № 255010 та 255011 призводить не лише до ризиків вибуття такого майна у майбутньому, а й ставить під загрозу захист життя та здоров`я цивільного населення громади, сприяє невиконанню органом місцевого самоврядування вимог законодавства у сфері обороноздатності держави, порушенню встановлених державою гарантій забезпечення цивільного захисту.

Згідно з ч. 5 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Поряд з цим, прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Слід зазначити, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У разі відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 р. у справі № 910/5201/19).

Прокурор стверджує, що у даному випадку саме Славутицька міська територіальна громада має матеріально-правову заінтересованість в офіційному підтвердженні речового права на спірне майно за умови невизнання цього права її представницьким органом місцевого самоврядування Славутицькою міською радою, що, в свою чергу, створює правову невизначеність щодо дійсного статусу нерухомого майна та вказує на неналежне управління нежитловим приміщенням комунальної форми власності в інтересах територіальної громади міста для забезпечення потреб у цивільному захисті населення, у збереженні нерухомого майна зі спеціальним статусом як об`єкта цивільного захисту ПРУ, та усунення ризиків його безпідставного відчуження у спільну сумісну власність співвласників багатоквартирного будинку як допоміжного приміщення (підвалу).

Отже, прокурор обґрунтовує представництво інтересів держави у даній справі тим, що питання створення, обліку та утримання комунальних захисних споруд у придатному до використання стані відповідає інтересам суспільства і держави та має виняткове значення для забезпечення захисту мирного населення, збереження життя та здоров`я людей під час військової агресії, а отримана прокуратурою інформація свідчить про наявність порушень законодавства про державну реєстрацію речових прав та про цивільний захист з боку органу місцевого самоврядування. Відтак, у даній ситуації наявний виключний випадок, за якого порушення інтересів держави супроводжується неналежним виконанням відповідачем наданих державою функцій, що призводить в силу норм ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України Про прокуратуру до виникнення у органів прокуратури права вжити представницьких заходів на захист інтересів держави в суді.

Вбачається, що листом №54/2-8285вих-23 від 20.12.23 прокуратура, з метою усунення допущених радою порушень законодавства, вимагала від Славутицької міської ради вжиття заходів щодо державної реєстрації права власності на захисні споруди цивільного захисту, зокрема означені в позові нежитлові приміщення протирадіаційних укриттів № 255010 та №255011, що розташовані у багатоквартирних будинках 7,10 Ризького кварталу.

Доказів вчинення Славутицькою міською радою дій на усунення вказаних порушень законодавства до матеріалів справи не надано.

Відтак, керуючись приписами ст. 23 Закону України Про прокуратуру, Вишгородська окружна прокуратура звернулась до Славутицької міської ради з листом № 54/2-1549вих-24 від 21.03.2024 р., в якому зазначила, що оскільки органом місцевого самоврядування не вжито відповідних заходів з метою усунення порушень законодавства у сфері цивільного захисту, прокуратурою підготовлено позовну заяву про зобов`язання міської ради вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності.

Все вищенаведене дає суду підстави стверджувати, що прокуратурою дотримані вимоги, передбачені ст. 23 Закону України Про прокуратуру, що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва інтересів держави в суді, у зв`язку з чим Керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області підставно звернувся з даним позовом до суду про зобов`язання Славутицької міської ради вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності.

Позиція та висновки господарського суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, позиції учасників процесу, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

Відповідно до ст. 2 Кодексу цивільного захисту України, захисні споруди цивільного захисту - інженерні споруди, призначені для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.

Частиною 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що до захисних споруд цивільного захисту належить, зокрема, протирадіаційне укриття - негерметична споруда для захисту людей, в якій створюються умови, що виключають вплив на них іонізуючого опромінення у разі радіоактивного забруднення місцевості, у тому числі для захисту людей від дії засобів ураження в особливий період.

Згідно з ч. 8 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України фінансування заходів щодо проектування та будівництва об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту та пристосування інших об`єктів для укриття населення може здійснюватися за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів суб`єктів господарювання, інших юридичних осіб та інших не заборонених законодавством джерел. Утримання об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням та експлуатація таких об`єктів здійснюються їх власниками, користувачами, юридичними особами, на балансі яких вони перебувають (у тому числі утримання та експлуатація споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів та інших не заборонених законодавством джерел.

Відповідно до ч. 5 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд з фонду та ведення його обліку визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 9, 10 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 р. № 138, унормовано, що утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами. У разі використання однієї захисної споруди кількома суб`єктами господарювання вони беруть участь в її утриманні відповідно до договорів, укладених з балансоутримувачем захисної споруди. Балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд та інших споруд, що повинні використовуватися для укриття населення, а також підтримання їх у стані, необхідному для приведення у готовність до використання за призначенням відповідно до вимог щодо утримання та експлуатації захисних споруд. Конкретний строк приведення захисної споруди в готовність до використання за призначенням (крім споруд, що відповідно до законодавства повинні перебувати в постійній готовності) зазначається в паспорті захисної споруди.

Частиною 2 ст. 382 Цивільного кодексу України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучеогороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучеогороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Частинами 1, 2 ст. 4 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначено, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Усі власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ч. 1 ст. 5 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02.03.2004 р. № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення ч. 1 ст. 1, п. 2 ст. 10 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 р. у справі № 915/1096/18).

Згідно з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 15.06.2022 р. у справі № 914/379/21 допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 р. у справі № 914/554/19).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 р. у справі № 598/175/15-ц зроблено висновок, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації і побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових й інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

Суд відзначає, що чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, і як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (постанови Верховного Суду від 30.06.2022 р. у справі № 922/1406/21 та від 03.08.2022 р. у справі № 908/3168/19).

Судом встановлено, що територіальна громада міста Славутич в травні 2001 р. відповідно до положень ч. 2 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ч. 6 ст. 7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності набула право комунальної власності на багатоквартирні будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 з вбудованими в них нежитловими приміщеннями протирадіаційнихукриттів № 255010 та № 255011, розміщеними у підвальних приміщеннях цих житлових будинків.

Положеннями Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р. № 301, закріплено, що списання багатоквартирних будинків, у яких розташовані квартири та нежитлові приміщення приватної та інших форм власності, з балансу міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (зокрема із спеціальним статусом), органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій, а також господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, створених внаслідок приватизації або корпоратизації державних або комунальних підприємств щодо багатоквартирних будинків, які не увійшли до статутного капіталу таких господарських товариств та перебувають у них на балансі (обліку) як об`єкти державної або комунальної власності (далі - балансоутримувач), здійснюється на підставі прийнятого ними рішення про списання багатоквартирного будинку. Балансоутримувач багатоквартирного будинку визначає у відповідному багатоквартирному будинку належність приміщень до приватної та інших форм власності. За результатами роботи комісії складається акт про списання багатоквартирного будинку з балансу за передбаченою додатком до Порядку № 301 формою, який підписується всіма членами комісії та затверджується балансоутримувачем. Після затвердження балансоутримувачем акта про списання багатоквартирного будинку з балансу процедура списання відповідного будинку вважається закінченою. При цьому, процедура списання багатоквартирного будинку з балансу повинна бути завершена у строк не більше двох місяців з дня прийняття розпорядчого документа.

В силу приписів п. 10 Порядку № 301 у разі, коли у списаному з балансу багатоквартирному будинку окремі квартири та/або нежитлові приміщення не перебувають у приватній власності та право державної чи комунальної власності на них не зареєстроване, такі квартири та/або нежитлові приміщення приймаються на баланс балансоутримувача, а право власності на них реєструється в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що всупереч положенням п. 10 Порядку № 301 та п. 6.3 зазначеного вище наказу КП ЖКЦ № 7 від 01.02.2023, відомості про наявність у багатоквартирних будинках № 7 та 10 Ризького кварталу протирадіаційних укриттів № 255010 та № 255011, які є комунальною власністю, в акті про списання не зазначено; будь-яких рішень щодо протирадіаційних укриттів № 255010 та № 255011 балансоутримувачем, органом місцевого самоврядування або його виконавчим органом після завершення процедури списання багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 не приймалось; право комунальної власності на ПРУ № 255010 та № 255011 не було зареєстроване відповідно до вимог Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до листа від 21.12.2016 р. № 16-19085/162 Державної служби з надзвичайних ситуацій України, з урахуванням листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.09.2016 р. № 7/9-11184, захисні споруди не належать до спільного майна багатоквартирного будинку, утримання таких споруд здійснюється суб`єктами господарювання, на балансі яких вони перебувають, та, у випадку передачі багатоквартирних будинків на баланс ОСББ або управителя, захисні споруди комунальної та державної власності залишаються у попередній власності або в установленому порядку передаються до комунальної власності. Законами України не передбачено завдань та обов`язків ОСББ щодо забезпечення укриття населення та утримання захисних споруд. Виконання зазначених завдань належить до повноважень органів місцевого самоврядування та місцевих державних адміністрацій. З метою документального закріплення статусу захисних споруд та права комунальної власності на них, вирішення питання щодо їх подальшого утримання, ДСНС рекомендувала провести технічну інвентаризацію зазначених захисних споруд як об`єктів нерухомого майна, з виготовленням відповідної технічної документації, в установленому порядку оформити на них документи на право власності, а також визначити їх подальших балансоутримувачів.

Суд констатує, що оскільки під час будівництва багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 та 10 у Ризькому кварталі передбачалось розміщення у їхніх підвальних приміщеннях протирадіаційних укриттів, щодо яких визначений спосіб і особливий порядок використання, то останні не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень і є самостійними об`єктами цивільних правовідносин.

Суд наголошує, що співвласники багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 не можуть набути права власності на спірне приміщення протирадіаційного укриття, оскільки останнє не призначене для забезпечення експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинків, за своїми функціональними особливостями не є допоміжним, свого функціонального призначення не змінювало та з комунальної власності за рішеннями уповноважених суб`єктів управління не вибувало.

Частиною 11 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що захисна споруда цивільного захисту втрачає цей статус з моменту її виключення із фонду споруд цивільного захисту.

Пунктом 27 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 р. № 138, визначено, що зняття захисних споруд з обліку фонду захисних споруд здійснюється міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, районними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування після їх виключення за погодженням з ДСНС з фонду захисних споруд. Вимоги щодо визначення критеріїв неможливості подальшого утримання та експлуатації захисних споруд, оформлення документів, що підтверджують таку неможливість, для прийняття міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, районними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування рішень щодо виключення за погодженням з ДСНС захисних споруд з фонду таких споруд визначено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.07.2018 р. № 579. Зняття захисних споруд з електронного обліку захисних споруд здійснюється ДСНС та її територіальними органами, що ведуть електронний облік на відповідних територіях, після зняття захисних споруд з паперового обліку фонду захисних споруд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

Суд констатує, що жодних доказів на підтвердження факту виключення ПРУ № 255010 та № 255011 із фонду споруд цивільного захисту до матеріалів даної справи надано не було. Натомість, судом встановлено, що ПРУ № 255010 та № 255011 на даний час перебувають на обліку органів ДСНС як протирадіаційні укриття.

Суд наголошує, що відповідно до п.п. 1, 23, 26-28 ч. 2 ст. 19 Кодексу цивільного захисту України, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить: забезпечення цивільного захисту на відповідній території; організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту; прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту.

Положеннями п. 10 Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р., № 301, передбачено, що державна реєстрація права власності на комунальні нежитлові чи житлові приміщення у списаному з балансу багатоквартирному будинку має бути проведена після завершення списання з балансу вказаного будинку в розумний строк.

Згідно зі ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відтак суд констатує, що вжиття заходів щодо державної реєстрації права комунальної власності на означені прокурором у позові протирадіаційні укриття № 255010 та № 255011 є обов`язком Славутицької міської ради, яка в силу положень ст.ст. 172, 327 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 10, ч. 5 ст. 16, ч.ч. 1, 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, реалізує повноваження власника такого нерухомого майна від імені Славутицької міської територіальної громади з метою його належного обліку, утримання та використання за цільовим призначенням.

Відсутність реєстрації права комунальної власності на протирадіаційне укриття № 255010 та № 255011 свідчить про невиконання відповідачем такого обов`язку.

З цих підстав, суд погоджується з доводами прокурора про те, що відсутність доказів взяття ПРУ № 255010 та № 255011 уповноваженим балансоутримувачем на баланс, а також наявність заперечень органу місцевого самоврядування і КП ЖКЦ щодо права комунальної власності територіальної громади на зазначене протирадіаційне укриття свідчать про бездіяльність та зволікання відповідача із одержанням доказів офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права на спірне нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позаяк бездіяльність представницького органу місцевого самоврядування щодо державної реєстрації права комунальної власності та відсутність балансоутримувача захисної споруди свідчить про ухилення Славутицькою міською радою від виконання передбаченого законом обов`язку, що призводить до неможливості забезпечити належний технічний стан захисної споруди, який дозволяє привести укриття у готовність до використання за призначенням, що становить небезпеку для життя і здоров`я громадян в умовах воєнного стану, має наслідком невиконання вимог законодавства у сфері державної реєстрації, обліку комунального майна, а також цивільного захисту, що, за висновком суду, свідчить про порушення інтересів держави і територіальної громади щодо забезпечення конституційних прав громадян на захист життя і здоров`я.

Шодо обраного прокурором способу захисту суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема, у постанові від 22.06.2021 р. у справі № 200/606/18), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема, не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 р. у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 р. у справі № 522/1528/15-ц).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 р. у справі № 910/3009/18).

Подібний за змістом висновок наведений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 р. у справі № 910/2592/19, згідно з яким рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес; якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України визначений такий спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав як примусове виконання обов`язку.

Підсумовуючи суд зазначає, що судом встановлено, що право комунальної власності Славутицької міської територіальної громади на захисні споруди цивільного захисту - протирадіаційні укриття № 255010 та № 255011, станом на час розгляду справи не зареєстровано, в той час як захисна споруда цивільного захисту має спеціальний правовий статус та є нерухомим майном стратегічного значення, а тому будь-яка відмова територіальної громади від цього майна є неможливою в силу положень ст.ст. 178, 347 Цивільного кодексу України, ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, ч. 2 ст. 4 Закону України Про приватизацію державного і комунального майна, п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. 4 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку.

Суд, з огляду на все више викладене, констатує, що ПРУ № 255010 та № 255011 є самостійними об`єктами цивільних відносин, мають спеціальний правовий статус та порядок використання, передбачена законодавством процедура виключення цих захисних споруд цивільного захисту з обліку не проводилась, а відтак, з метою усунення правової невизначеності статусу об`єкта цивільного захисту, суд вбачає позовні вимоги Керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області у даній справі про зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішення питання щодо судових витрат, підсумки розгляду справи

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю. Зважаючи на те, що саме прокуратурою подано позовну заяву та сплачено судовий збір, стягнення цих витрат відбувається на користь заявника прокуратури.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Славутицьку міську раду Вишгородського району Київської області (07101, Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Центральна площа, буд. 7, ) вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності Славутицької міської територіальної громади на такі захисні споруди цивільного захисту:

- Протирадіаційне укриття №255010, розташоване за адресою: Ризький квартал, буд 7, м. Славутич, Вишгородський район, Київська область;

- Протирадіаційне укриття №255011, розташоване за адресою: Ризький квартал, буд 10, м. Славутич, Вишгородський район, Київська область.

3. Стягнути з Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області (07101, Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Центральна площа, буд. 7, ) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ-601, бульвар Лесі Українки, будинок27/2, , банк - Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО банку 820172, розрахунковий рахунок отримувача UA0015641) 4844,8 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.11.2024.

Суддя А.Ф. Черногуз