РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.11.2024Справа № 910/4974/24
за позовом Фізичної особи-підприємця Коваленка Віталія В`ячеславовича

до Фізичної особи-підприємця Желяскова Євгенія Олександровича

про стягнення 385449,18 грн

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з`явились

Від відповідача: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Коваленко Віталій В`ячеславович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Желяскова Євгенія Олександровича про стягнення коштів у розмірі 385449,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 22/11/2023 від 22.11.2023.

Ухвалою суду від 30.04.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

09.05.2024 від позивача через канцелярію суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 30.04.2024.

Ухвалою суду від 31.05.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки на подання заяв по суті спору.

14.06.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву підписаний "представником позивача Віталієм Петриком". В підтвердження повноважень підписанта було надано ордер серії АА № 1408126 від 04.06.2024.

Ухвалою суду від 13.08.2024 призначено у справі судове засідання на 26.08.2024.

Судове засідання 26.08.2024 не відбулось, в зв`язку з масовою шахедно-ракетною атакою.

Ухвалою суду від 26.08.2024 сторін повідомлено про призначення судового засідання на 12.09.2024.

11.09.2024 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 11.09.2024 сторін викликано в судове засідання призначене на 28.10.2024.

28.10.2024 від позивача надійшло клопотання про виклик свідків.

Відповідно до ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Суд має право зобов`язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Якщо свідок без поважних причин не з`явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання. В ухвалі про виклик свідка суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Суд відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про виклик свідків, оскільки, відсутні підстави передбачені ГПК України для такого виклику.

В судовому засіданні 28.10.2024 оголошено перерву до 14.11.2024.

14.11.2024 від позивача надійшло клопотання про доручення додаткових доказів в підтвердження повернення частини суми попередньої оплати у розмірі 20000,00 грн.

14.11.2024 від позивач надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі його представника.

В судове засідання 14.11.2024 представники сторін не з`явились, про дату та час були повідомлені належним чином.

На думку суду, неявка представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2023 між Фізичною особою-підприємцем Желясковим Євгенієм Олександровичем (виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Коваленком Віталієм В`ячеславовичем (замовник) укладено договір № 22/11/2023, відповідно до п. 1 якого виконавець зобов`язується виготовити та змонтувати такі конструкції та меблі:

пункти 1.1, 1.1.5, 1.1.6 барна стійка, ціна виготовлення та монтажу - 40000,00 грн, строк виготовлення та монтажу - 30 календарних днів;

пункти 1.2, 1.2.6, 1.2.8 перегородка з розсувною системою, ціна виготовлення та монтажу - 180000,00 грн, строк виготовлення та монтажу - 30 календарних днів;

пункти 1.3, 1.3.6, 1.3.7 робоча зона бару, ціна виготовлення та монтажу - 80000,00 грн, строк виготовлення та монтажу - 30 календарних днів;

пункти 1.4, 1.4.5, 1.4.6 робоча зона фасаду, ціна виготовлення та монтажу - 9000,00 грн, строк виготовлення та монтажу - 30 календарних днів;

пункти 1.5, 1.5.6, 1.5.7 диван, ціна виготовлення - 80000,00 грн, строк виготовлення - 25 календарних днів;

пункти 1.6, 1.6.6, 1.6.7 столешня на кухні, стіл (зберігання), загальна вартість за 3 вироби - 45000,00 грн, строк виготовлення - 30 календарних днів;

пункти 1.7, 1.7.4, 1.7.5 полички над робочою зоною, ціна виготовлення - 14000,00 грн, строк виготовлення - 30 календарних днів;

пункти 1.8, 1.8.3, 1.8.4 навісні шафи та зашивки вентиляції, ціна виготовлення - 52000,00 грн, строк виготовлення - 30 календарних днів.

Вартість договору складає 500000,00 грн. Оплата здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця у Національній валюті України з гривні. Передоплата в розмірі 80%, що складає 400000,00 грн. Остаточний розрахунок - в день завершення монтажу останнього виробу згідно даного договору у розмірі 20%, що складає 100000,00 грн (п. 2.1, 2.2, 2.2.1, 2.2.2 договору).

Згідно п. 3.1 договору термін виготовлення та монтажу - до 30 календарних днів з моменту підписання договору та здійснення передоплати замовником.

Конструкція вважається прийнятою після підписання сторонами акту виконаних робіт. У разі відмови замовником від підписання акту виконаних робіт, складається акт дефектів для виправлення недоліків виконавцем у терміни, які відображені в цьому акті та підписані сторонами (п. 4.1, 4.2 договору).

Згідно п. 7.1 договору він набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного його виконання.

В підтвердження обставин сплати позивачем суми попередньої оплати у розмірі 400000,00 грн до матеріалів справи долучено банківську виписку. Згідно якої позивач перерахував відповідачу наступні грошові кошти: 23.11.2023 суму 1000,00 грн, 24.11.2023 суму 49000,00 грн, 28.11.2023 суму 49000,00 грн, 01.12.2023 суму 49000,00 грн, 02.12.2023 суму 49000,00 грн, 04.12.2023 суму 49000,00 грн, 05.12.2023 суму 49000,00 грн, 06.12.2023 суму 49000,00 грн, 08.12.2023 суму 49000,00 грн, 09.12.2023 суму 7000,00 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечує і не спростовує відповідач, на виконання договору відповідач виготовив та поставив товар на суму 320000,00 грн: барна стійка, робоча зона бару, робоча зона фасаду, диван, столешня на кухні, полички над робочою зоною.

В позовній заяві, вказано, що перегородка з розсувною системою вартістю 180000,00 грн не було виготовлена відповідачем та позивачу не передавалась. Відповідач вказану обставину не спростував та не заперечив.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, судом визнаються встановленими обставини виготовлення та монтажу товару за договором № 22/11/2023 від 22.11.2023 на суму 320000,00 грн. Також обставини щодо не виконання зобов`язань з виготовлення та монтажу меблів на суму 180000,00 грн визнаються судом встановленими.

В зв`язку з не виконанням відповідачем своїх зобов`язань з виготовлення та монтажу перегородки з розсувною системою, позивач звернувся до суду про стягнення суми не використаного авансу у розмірі 80000,00 грн та стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань на суму 178200,00 грн та 3% річних у розмірі 649,18 грн.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до ч.1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч.2 статті 837 ЦК України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

До матеріалів справи надано лист відповідача від 22.01.2024 адресований позивачу, в якому він вказує про не можливість виконання зобов`язань з виготовлення перегородки із розсувною системою вартістю та зобов`язується повернути суму попередньої оплати у розмірі 80000,00 грн, що є частиною вартості означеної перегородки. Лист з актами виконаних робіт на решту меблів був направлений позивачу 15.03.2024. З вказаного листа вбачається, що відповідач ініціював припинення договірних відносин між сторонами.

Позивач відповіді на вказаний лист не надав, направлені акти не підписав.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з п. 7.1 договору, він набирає чинності з моменту підписання та діє до повного його виконання.

Судом встановлено, що з урахуванням дат внесення суми попередньої оплати, розсувна перегородка мала бути виготовлена та змонтована у строк до 08.01.2024. Тобто з 09.01.2024 відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання за договором № 22/11/2023 від 22.11.2023.

Отже позивач звернувшись з позовом скористався своїм правом, передбаченим ст. 849 ЦК України та відмовився від договору, в зв`язку з простроченням з боку відповідача, зокрема і тому, що відповідач повідомив його про не можливість виконати свої зобов`язання.

Тобто, станом на день вирішення спору зобов`язання сторін за договором № 22/11/2023 від 22.11.2023 припинились, в зв`язку з чим відсутні правові підстави для утримання суми попередньої оплати відповідачем.

Сторонами не заперечувались обставини, що відповідач отримав суму попередньої оплати у розмірі 80000,00 грн на виготовлення та монтаж розсувної перегородки, загальною вартістю 180000,00 грн, проте не виготовив її.

До матеріалів справи долучено платіжні інструкції, що підтверджують повернення відповідачем позивачу суми попередньої оплати у розмірі 20000,00 грн (№ 503 від 05.04.2024 на суму 10000,00 грн та № 0.0..1 від 12.04.2024 на суму 10000,00 грн).

Тобто наразі, сума не використаного авансу становить 60000,00 грн.

Оскільки грошові кошти у сумі 20000,00 грн були повернуті позивачу до звернення з позовом до суду, в частині стягнення суми попередньої оплати у розмірі 20000,00 грн слід відмовити.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення суми попередньої оплати на суму 60000,00 грн.

Позивач також просить стягнути 3% річних у розмірі 649,18 грн за період з 09.01.2024 по 16.04.2024.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно умов договору № 22/11/2023 від 22.11.2023 у відповідача перед позивачем є не виконане зобов`язання з виготовлення та монтажу розсувної перегородки, яке є дійсним та не припинено. Натомість грошові зобов`язання перед позивачем відсутні, в зв`язку з чим суд відмовляє позивачу у стягненні 3% річних у сумі 649,18 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача пеню у сумі 178200,00 грн за період з 09.01.2024 по 16.04.2024.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За невиконання або неналежне виконання умов договору, винна сторона сплачує іншій пеню у розмірі 1% від вартості суми договору, по відношенню до якого мало місце порушення за кожний день прострочення виконання зобов`язань за договором. Сплата пені не звільняє сторону від виконання зобов`язань за цим договором (п. 6.3 договору).

Оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем обов`язку виготовлення та монтажу перегородки з розсувною системою вартістю 180000,00 грн у строк, який погоджений контрагентами в договорі, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені на суму 178200,00 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірено судом.

Позивач також просить стягнути з відповідача 100000,00 грн моральної шкоди.

Вимоги позивач обґрунтовує тим, що ним було найнято працівників, яким він виплачував заробітну плату, проте вони не могли працювати через прострочення відповідача. В підтвердження означених обставин до матеріалів справи долучено протоколи опитування працівників. Крім того, позивач вказує, що внаслідок дій відповідача, позивачу завдано збитки і означене спричинило психологічний шок, позивач втратив душевний спокій, має душевний біль і моральні страждання.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

У справах про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили, і яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Суд зазначає, у вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, завданої юридичній особі, господарський суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясовувати, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяні йому втрати немайнового характеру та чим (якими доказами) він обґрунтовує розмір відшкодування такої шкоди, що підлягає стягненню.

У відповідності з нормами цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб`єкт та об`єкт правопорушення, а також суб`єктивна та об`єктивна сторони.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Також, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральну та в чому конкретно виразилась така шкода.

Натомість жодними доказами позивач не довів наявність у нього моральних страждань, як і не довів, простій працівників в зв`язку з простроченням з боку відповідача та завдання збитків у сумі виплаченої заробітної плати саме у зв`язку з простроченням з боку відповідача. Також позивачем ніяким чином не обгрунтовано та не доведено розмір заявленої ним до відшкодування моральної шкоди.

Щодо самого розміру заявленої позивачем моральної шкоди в сумі 100000,00 грн, суд вказує, що і в цій частині позивач належним чином не обґрунтував своєї вимоги, не надав розрахунку чи критеріїв, з яких він виходив при визначенні заявленої до стягнення суми.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

На думку суду, розмір пені, стягнутий судом, компенсує затрати, понесені позивачем на виплату заробітної плати працівникам, оскільки, практично дорівнює вартості меблів, які не були виготовлені відповідачем.

Позивачем включено в ціну позову витрати на правову допомогу у справі, проте, вони є частиною судових витрат, а не позовних вимог, в зв`язку з чим вказана вимога розглядається в порядку, передбаченому ГПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 26600,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

16.04.2024 між адвокатом Хачатуровим Димитром Костянтиновичем (Виконавець) та фізичною особою-підприємцем Коваленком Віталієм В`ячеславовичем (Клієнт) укладено Договір № 05/16-14/24 про надання правничої допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання про надання правової допомоги, передбаченої п. 1.1 цього договору по справі; щодо представництва і захисту прав та інтересів ФОП Коваленко В.В. в державних службах, державних органах, на підприємствах, установах та організаціях усіх правоохоронних органах та судах загальної юрисдикції.

Відповідно до п. 4.1 договору розмір оплати за правову допомогу встановлюється за погодженням між адвокатом і клієнтом.

Згідно акту прийому-передачі грошових коштів від 16.04.2024 адвокат прийняв від клієнта за договором № 05/16-14/24 від 16.04.2024 грошові кошти у сумі 26600,00 грн.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, об`єднана палата Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, саме суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи був їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Суд відзначає, що укладений між сторонами договір є загальним договором на надання правової допомоги і не стосується безпосередньо даної справи.

Акт про отримання коштів у сумі 26600,00 грн стосуються також загального договору. Жодних доказів, які підтвердили, що сума 26600,00 грн була отримана адвокатом як оплата послуг, що були надані у даній справі, до матеріалів справи не долучено.

Суд відзначає, що адвокатом було підписано позовну заяву та адвокат був присутній в судовому засіданні 28.10.2024.

Проте, суду не надано доказів вартості представництва адвокатом позивача в судовому засіданні, як і не надано доказів того, що саме адвокатом складена позовна заява і яка вартість означеної послуги. Крім того, суд відзначає, що адвокатом при обґрунтуванні позову невірно кваліфіковано укладений між сторонами договір, оскільки, позовні вимоги він обґрунтував нормами, що регулюють купівлю-продаж (поставку), натомість, між сторонами був укладений договір підряду.

Обставини надання правової допомоги та її вартості оцінюються та встановлюються судом за загальними правилами доказування в господарському процесі. Наразі суду не було надано жодних доказів в підтвердження надання позивачу адвокатом правової допомоги, її обсягу та вартості. З огляду на зазначене, суд відмовляє позивачу у покладенні на відповідача правової допомоги у сумі 26600,00 грн.

Відповідно до ст. 74, 75 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на встановлені обставини, суд вбачає позовні вимоги частково обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині.

Витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 74, 76, 77, 123, 129, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Желяскова Євгенія Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Коваленка Віталія В`ячеславовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) суму попередньої оплати у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) 00 грн, пеню у розмірі 178200 (сто сімдесят вісім тисяч двісті) грн 00 коп., судовий збір у розмірі 3573 (три тисячі п`ятсот сімдесят три) грн 00 коп.

3. В частині позовних вимог про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 20000,00 грн, 3% річних у розмірі 649,18 грн, моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 26600,00 грн - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 25.11.2024

Суддя І.В.Усатенко