ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2024 р. м.Київ Справа№ 910/2540/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

за участю секретаря судового засідання Зінченко А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»,

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.05.2024 (суддя О.В. Гумега)

у справі №910/2540/24 (повний текст складено та підписано 02.05.2024)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»,

до Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРДІАН"

про стягнення 39 759,00 грн, -.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про стягнення 39 759,00 грн матеріальної шкоди в порядку суброгації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.12.2019 в м. Рівне по вул. В. Чорновола, 89, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

Згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 03.01.2020 у справі №569/23537/19 дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України. Зазначеною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований АТ «Страхова група «ТАС».

Вартість матеріалів та робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до рахунку-фактури № СВ-О002632 від 23.12.2019, виставленого ФОП Свист О.І. на суму 38 999,00 грн та товарного чеку №21 від 04.01.2020 на суму 760,00 грн, становила в загальній сумі 39 759,00 грн.

За страховим випадком (ДТП) згідно складених страхових актів №08917/51/919 від 26.12.2019 та №02525/51/920 від 04.02.2020, складеними АТ «Страхова група «ТАС», по договору страхування було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 38 999,00 грн та 760,00 грн відповідно. Платіжними дорученнями № 70503 від 27.12.2019 на суму 38 999,00 грн та №77740 від 05.02.2020 на суму 760,00 грн АТ «Страхова група «ТАС», (ПРИВАТНЕ) сплатило на користь Свист О.І. та ОСОБА_1 суму в загальному розмірі 39 759,00 грн.

Позивач зазначав, що АТ «Страхова група «ТАС», в грудні 2022 року звернулося до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом, у якому просило суд стягнути з винуватця ДТП, ОСОБА_2 , на користь АТ «Страхова група «ТАС», (ПРИВАТНЕ) 39 759 грн. матеріальної шкоди в порядку суброгації, у зв?язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не застрахована та відсутній страховий поліс для ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за відомостями централізованої бази даних МТСБУ.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/2850/22 від 31.07.2023 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову АТ «Страхова група «ТАС», проти ОСОБА_2 щодо відшкодування шкоди в порядку суброгації.

У рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/2850/22 судом встановлено, що:

- між ТДВ «СК «Гардіан» та ОСОБА_2 був укладений договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс ЕР-118258042, згідно якого забезпечений транспортний засіб ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2 .;

- для отримання страхової виплати у АТ «Страхова група «ТАС», була можливість звернутися до ТДВ «СК «ГАРДІАН» (страховика за полісом 118258042) або до МТСБУ (у випадку відсутності страхового покриття за страховим полісом 118258042) впродовж одного року з моменту ДТП, тобто до 21.12.2020 р.

- АТ «Страхова група «ТАС», маючи зобов`язання та право на звернення за регламентними виплатами до МТСБУ або страхової компанії, даними про яку він достеменно володів, з такою заявою протягом одного року не звернувся, а тому втратив право на відшкодування шкоди від страховика в межах страхових виплат.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач заперечував проти позову у повному обсязі, зазначивши таке:

- позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою поза межами річного строку з дня дорожньо-транспортної пригоди, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відхиляючи заперечення відповідача, позивач зазначив таке:

- на дату ДТП при перевірці в базі МТСБУ за державним номером ВК 9416 АХ транспортний засіб ВАЗ відсутній поліс, таким чином, позивач не міг достатньо володіти даними про страхову компанію, до якої мав звернутись за регламентними виплатами;

- лише 31.07.2023 року рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області (справа №562/2850/22) було встановлено, що за полісом ЕР-118258042 було забезпечено тз ВАЗ, д.н. НОМЕР_2 ;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17 зазначено, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред?явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Відповідач зазначав, що оскільки, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі № 562/2850/22 від 31.07.2023 було встановлено, що за полісом № ЕР/118258042 було забезпечено ТДВ "СК "ГАРДІАН" транспортний засіб «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивач з даним позовом до суду з вимогами про відшкодування шкоди в порядку суброгації у розмірі 39 759,00 грн. Отже, рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі № 562/2850/22, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи № 910/2540/24, а встановлені цим рішенням обставини повторного доведення не потребують відповідно до положень ст. 75 ГПК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся і до суду в межах справи № 562/2850/22, і до страховика з пропуском присічного строку на звернення із заявою про страхове відшкодування, встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 753/5293/16-ц, від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к та позивачем не доведено, що такий строк було пропущено через незалежні від нього причини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

При дослідженні апеляційної скарги судом встановлено, що скаржник просив:

- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24;

- ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити;

- стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРДІАН" на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», 39 759,00 грн матеріальної шкоди в порядку суброгації.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено принцип всебічного, повного, об`єктивного дослідження наявних у справі доказів, неповно розглянув всі обставини справи, не надав преюдиційного значення всім фактам, що встановлені в рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області (справа №562/2850/22), що призвело до спотворення доказів та нез`ясування обставин, що мають значення для справи, чим позбавив позивача на справедливий, неупереджений розгляд справи передчасно відмовивши у позові.

Суд допустив порушення норм матеріального права - не застосував ті норми закону, які підлягали застосуванню, а саме не застосував ст. 108 Закону України «Про страхування» та ст.1194 ЦК України, а також не врахував правовий висновок викладений в постанові від 01 березня 2023 року Верховного Суду у справі №752/27457/21 (провадження №61-11453св22).

Короткий зміст заперечень проти апеляційної скарги

06.06.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято до розгляду судом апеляційної інстанції, і в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошував на наступному:

- для реалізації права вимоги, передбаченого ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач мав подати відповідачеві заяву про страхове відшкодування у формі та в строк передбачений Законом №1961-IV; проте, відповідач такої заяви про страхове відшкодування такої не отримував;

- відповідно до п.37.1.4. ст. 37 Закону №1961-IV, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров?ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

- річний строк на подання заяви про страхове відшкодування закінчився 21.12.2020 , проте, позивач із відповідною заявою до відповідача не звернувся, а позовна заява, яка в певній мірі є заявою про страхове відшкодування подана позивачем більше ніж через 4 роки після ДТП;

- позивач свідомо не реалізував своє право на отримання страхового відшкодування впродовж річного строку, встановленого Законом №1961-1V, а отже правові підстави для задоволення позову відсутні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - ОСОБА_4., судді: Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2540/24.

27.05.2024 на виконання вказаної ухвали до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/2540/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», на рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24, вирішено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», на рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Проте, на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 10.09.2024 «Про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Північного апеляційного господарського суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку», який є головуючим суддею (суддею-доповідачем), здійснити розгляд справи у визначеному складі суду - неможливо.

У відповідності до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.09.2024 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024 прийнято справу №910/2540/24 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», на рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.; вирішено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», на рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 по справі №910/2540/24 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Усі процесуальні документи у справі надіслані учасникам справи у їх електронні кабінети в системі «Електронний суд».

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, 27.02.2019 між АТ «Страхова група «ТАС», та ОСОБА_1 (страхувальник) укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту «ЄВРОКАСКО 5 ЗІРОК» № FO-00328567.

Згідно з договором страхування, у позивача був застрахований автомобіль «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Строк дії договору страхування визначений з 04.03.2019 до 03.03.2020.

21.12.2019 в м. Рівне по вул. В. Чорновола, 89, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

Згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 03.01.2020 у справі №569/23537/19 дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України. Зазначеною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований АТ «Страхова група «ТАС»,

Вартість матеріалів та робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Octavia A5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до рахунку-фактури № СВ-О002632 від 23.12.2019, виставленого ФОП Свист О.І. на суму 38 999,00 грн та товарного чеку №21 від 04.01.2020 на суму 760,00 грн, становила в загальній сумі 39 759,00 грн.

За страховим випадком (ДТП) згідно складених страхових актів № 08917/51/919 від 26.12.2019 та №02525/51/920 від 04.02.2020, складеними АТ «Страхова група «ТАС», по договору страхування було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 38 999,00 грн та 760,00 грн відповідно. Платіжними дорученнями №70503 від 27.12.2019 на суму 38 999,00 грн та №77740 від 05.02.2020 на суму 760,00 грн АТ «Страхова група «ТАС», сплатило на користь Свист О.І. та ОСОБА_1 суму в загальному розмірі 39 759,00 грн.

Позивач зазначав, що АТ «Страхова група «ТАС», (ПРИВАТНЕ) в грудні 2022 року звернулося до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом, у якому просило суд стягнути з винуватця ДТП, ОСОБА_2 , на користь АТ «Страхова група «ТАС», 39 759 грн. матеріальної шкоди в порядку суброгації, у зв?язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не застрахована та відсутній страховий поліс для ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за відомостями централізованої бази даних МТСБУ.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/2850/22 від 31.07.2023, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову АТ «Страхова група «ТАС», проти ОСОБА_2 щодо відшкодування шкоди в порядку суброгації.

У рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/2850/22 судом встановлено, що:

- між ТДВ «СК «Гардіан» та ОСОБА_2 був укладений договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс ЕР-118258042, згідно якого забезпечений транспортний засіб ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2 .;

- для отримання страхової (регламентної) виплати у АТ «Страхова група «ТАС», була можливість звернутися до ТДВ «СК «ГАРДІАН» (страховика за полісом 118258042) або до МТСБУ (у випадку відсутності страхового покриття за страховим полісом 118258042) впродовж одного року з моменту ДТП, тобто до 21.12.2020 р.

- АТ «Страхова група «ТАС», (ПРИВАТНЕ), маючи зобов`язання та право на звернення за регламентними виплатами до МТСБУ або страхової компанії, даними про яку він достеменно володів, з такою заявою протягом одного року не звернувся, а тому втратив право на відшкодування шкоди від страховика в межах страхових виплат.

Відповідач заперечував проти позову у повному обсязі, зазначивши таке:

- позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою поза межами річного строку з дня дорожньо-транспортної пригоди, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відхиляючи заперечення відповідача, позивач зазначав наступне:

- на дату ДТП при перевірці в базі МТСБУ за державним номером ВК 9416 АХ транспортний засіб ВАЗ відсутній поліс, таким чином, позивач не міг достатньо володіти даними про страхову компанію, до якої мав звернутись за регламентними виплатами;

- лише 31.07.2023 року рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області (справа №562/2850/22) було встановлено, що за полісом ЕР-118258042 було забезпечено тз ВАЗ, д.н. НОМЕР_2 ;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17 зазначено, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред?явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Оскільки, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/2850/22 від 31.07.2023 було встановлено, що за полісом № ЕР/118258042 було забезпечено ТДВ "СК "ГАРДІАН" транспортний засіб «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивач з даним позовом до суду з вимогами про відшкодування шкоди в порядку суброгації у розмірі 39 759,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», оскільки позивач звернувся і до суду в межах справи № 562/2850/22, і до страховика з пропуском присічного строку на звернення із заявою про страхове відшкодування, встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 753/5293/16-ц, від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к та позивачем не доведено, що такий строк було пропущено через незалежні від нього причини, із чим позивач не погоджується в повному обсязі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Так, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування", страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За правилами пункту 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

За положенням пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до підпункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає, а отже, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 в справі № 465/4287/15.

Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про те, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 910/7449/17.

Крім того, у постанові від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до МТСБУ за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до МТСБУ про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку».

Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові у справі № 465/4621/16-к зауважила, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

Отже, за наведеним висновком Великої Палати Верховного Суду, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених пунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строків є підставою для відмови у відшкодуванні у випадку, коли впродовж цих строків потерпілий (або інша особа, яка має право на отримання відшкодування) взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду.

У постанові від 12.02.2021 у справі № 910/6013/20 Верховний Суд сформував правовий висновок, відповідно до якого Законом №1961-IV прямо не передбачено, досудовий порядок урегулювання спору. Тобо, з вимогою про стягнення страхового відшкодування особа в межах передбаченого законодавством строку має право звернутися як до страховика так і до суду з відповідним позовом. У свою чергу, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва із позовною заявою 01.03.2024, тобто поза межами річного строку з дня ДТП (21.12.2019р.), встановленого Законом №1961-IV, а у рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31.07.2023 у справі № 562/2850/22 міститься аналогічний висновок щодо пропущення позивачем строку для подання заяви про страхове відшкодування.

У рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31.07.2023 у справі № 562/2850/22 вказано, зокрема, що у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Апеляційна скарга містить заперечення позивача, в яких заявник наголошував про те, що позивач не міг звернутись в строк передбачений законом у зв`язку із допушеною помилкою в страховому полісі, а також, позивач звертав увагу на те, що був позбавлений можливості дізнатись про зареєстрований поліс та звернутись раніше ухвалення рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31.07.2023.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача, з огляду на наступне.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі № 562/2850/22 вбачається, що спірна дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої застрахованому позивачем транспортному засобу було завдано шкоди, відбулася 21.12.2019, тоді як позовна заява, подана позивачем до Здолбунівського районного суду Рівненської області, до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку суброгації зареєстрована лише 21.12.2022 (тобто через три роки з дати ДТП).

Крім того, у рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі № 562/2850/22 встановлено, якщо врахувати, позицію позивача про те, що в страховому полісі № 118258042 не було вказано автомобіль ВАЗ-2107 номерний знак НОМЕР_2 , то він отримав право на відшкодування шкоди за рахунок регламентних виплат МТСБУ, а згідно листа МТСБУ №9-03/3649 від 02.02.2023 р. в ЦБД МТСБУ відсутня інформація про вимоги потерпілих осіб та про виплати страхового відшкодування за договором ОСЦПВВНТЗ № 118258042.

Жодних інших доказів, окрім поданої позовної заяви до Здолбунівського районного суду Рівненської області у межах справи № 562/2850/22, на підтвердження звернення позивача до відповідача чи МТСБУ про відшкодування шкоди, - позивачем не надано ні суду першої інстанції під час розгляду справи, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17 зазначено:

« 133. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

134. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

135. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

136. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».

Як встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи міститься подана позивачем, довідка-відповідь від НПУ №236488. Згідно з інформації, що міститься в даній відповіді у ОСОБА_2 є страховий поліс №ЕР/118258042, виданий ТДВ "СК "ГАРДІАН" щодо транспортного засобу «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Доводи позивача про те, що він не міг достатньо володіти даними про страхову компанію, до якої мав звернутись за регламентними виплатами, - обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС", оскільки позивач звернувся і до суду в межах справи № 562/2850/22, і до страховика з пропуском присічного строку на звернення із заявою про страхове відшкодування, встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 753/5293/16-ц, від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к та позивачем не доведено, що такий строк було пропущено через незалежні від нього причини. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

З огляду на вищенаведене також доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не застосував ті норми закону, які підлягали застосуванню, а саме не застосував ст. 108 Закону України «Про страхування» та ст.1194 ЦК України, а також не врахував правовий висновок викладений в постанові від 01 березня 2023 року Верховного суду у справі №752/27457/21 (провадження №61-11453св22) - також визнаються судом апеляційної інстанції необгрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно застсоував належні норми права в контексті спірних правоідносин та врахував висновки саме Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 753/5293/16-ц, від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к.

Вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, доводи скаржника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», на рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у справі №910/2540/24 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи №910/2540/24 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв