УХВАЛА

21 листопада 2024 року

м. Київ

cправа № 916/4438/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Горбенко М.С., адвокат (дов. від 06.11.2023),

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» - Рябоконь В.І., адвокат (дов. від 22.11.2023),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

на рішення Господарського суду Одеської області від 10.04.2024 (суддя Мостепаненко Ю.І.)

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 (головуючий суддя: Богатир К.В., судді: Поліщук Л.В., Таран С.В.)

у справі № 916/4438/23

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі -ПрАТ «НЕК «Укренерго», позивач, скаржник)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі - ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», відповідач)

про стягнення 190 580 964,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «НЕК «Укренерго» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача 1 174 247 957,61 грн, з яких: 983 666 993,03 грн основного боргу, 15 614 340,56 грн пені, 38 804 394,24 грн штрафу, 47 731 366,69 грн 3% річних та 88 430 863,09 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0231-02024 (далі - договір від 01.01.2019) щодо повної та своєчасної оплати за отриману послугу за період з квітня 2022 року по серпень 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 провадження у справі № 916/4438/23 у частині позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 983 666 993,03 грн закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, за обставин його погашення відповідачем у повному обсязі, а, отже, відсутність предмета спору у цій частині.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.04.2024 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у сумі 1 561 434,06 грн, штраф у сумі 3 880 439,42 грн, 3% річних у сумі 24 731 366,69 грн, інфляційні втрати у сумі 88 430 863,09 грн; у решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виснував, що відповідачем порушені строки оплати наданих послуг за договором від 01.01.2019. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 90%, обґрунтовуючи це відсутністю доказів погіршення фінансового стану, ускладненням господарської діяльності чи завданням позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов спірного договору та враховуючи повну сплату відповідачем основного боргу.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 у цій справі рішення місцевого господарського суду частково скасовано. Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у сумі 1 414 797,16 грн, штрафу в сумі 3 361 793,28 грн, 3% річних у сумі 24 731 331,16 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Судовий акт апеляційної інстанції щодо часткового скасування рішення суду першої інстанції мотивовано, зокрема частково неправильним обрахунком позивачем вимог.

Крім того, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки на 90%, суд апеляційної інстанції також врахував таке.

На ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» покладено виконання спеціальних обов'язків із забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії. Водночас, відповідач є єдиним постачальником універсальних послуг на території Одеської області, від якого залежить надійне та якісне забезпечення електричною енергію населення всього регіону. Між тим основними споживачами ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», є саме побутові споживачі (індивідуальні побутові споживачі та колективні побутові споживачі (ОСББ, ЖКС, ЖБК та ін.). Енергопостачальна компанія отримує грошові кошти від побутових споживачів за спожиту електричну енергію в разі добровільної, повної та своєчасної оплати. Однак небажання споживачів здійснювати оплату та обставини дії у спірний період обмежувальних заходів (на період дії карантину та в подальшому на період дії воєнного стану) - спеціального законодавства, яке забороняло відповідачу припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг вказаним категоріям споживачів, призвели до збільшення загальної дебіторської заборгованості відповідача. Між тим позивачем не надано доказів впливу прострочення виконання зобов'язань відповідачем на виникнення у позивача збитків чи погіршення його фінансового становища. В свою чергу, відповідач хоч із простроченням, але свої зобов'язання виконав у повному обсязі.

Позивач у касаційній скарзі просить Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині зменшення за клопотанням відповідача пені та штрафу на 90% та ухвалити в цій частині постанову, якою позов задовільнити повністю.

Доводи касаційної скарги узагальнено зводяться до неправильного застосовування судами як першої так і апеляційної інстанцій положень статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) щодо права суду для зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій і така позиція судів, на думку позивача, не відповідає наведеним нормам та не враховує висновків, викладених у постановах Верховного Суду.

Скаржник обґрунтовує підставу касаційного оскарження з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та вказує про застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 18.02.2020 у справі № 905/866/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 26.01.2021 у справі № 916/880/20 та від 19.10.2021 у справі № 910/6471/20.

Крім того, позивач вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано, що визначений сторонами у договорі розмір штрафних санкцій повністю відповідає вимогам чинного законодавства України (правочин щодо неустойки відповідає вимогам частини другої статті 231 ГК України), що на його думку, є додатковою обставиною відсутності підстав для зменшення неустойки судом, оскільки таке зменшення має застосовуватися вкрай винятково та обережно.

Поза тим позивач додатково аргументує касаційну скаргу доводами про те, що положення статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України фактично є «норми милосердя». Разом з тим суд є джерелом утвердження законності та справедливості, його основним гаслом має бути «dura lex, sed lex», а повсякчасне незастосування закону заради милосердя нівелює принцип правової визначеності та зрештою призводить до певного хаосу в договірних відносинах. Таке зменшення, порушує принцип справедливості, рівності сторін та об'єктивного очікування сторони на отримання компенсації за порушенні зобов'язання.

Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просив касаційну скаргу ПрАТ «НЕК «Укренерго» залишити без задоволення, а судові акти попередніх судових інстанцій в частині зменшення пені та штрафу на 90% залишити без змін.

Через підсистему «Електронний Суд» ЄСІТС від ПрАТ «НЕК «Укренерго» 12.11.2024 надійшло клопотання, а від ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» 13.11.2024 надійшла заява про участь у судових засіданнях касаційного провадження у справі № 916/4438/23, у т.ч. призначеного на 21.11.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до ухвал Суду від 13.11.2024 зі справи № 916/4438/23 задоволено клопотання ПрАТ «НЕК «Укренерго» та заяву ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про участь у судових засіданнях касаційного провадження у цій справі, у т.ч. призначеного на 21.11.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою ПрАТ «НЕК «Укренерго» фактично є судові рішення попередніх інстанцій в частині зменшення заявленої до стягнення неустойки (на 90% пені і штрафу), нарахованих позивачем за неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної оплати за отриману послугу за договором від 01.01.2019.

В іншій частині (зокрема, стосовно задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та неустойки (пені та штрафу) у розмірі 10%) судові акти учасниками справи не оскаржувалися, не є предметом касаційної скарги позивача та відповідно у касаційному порядку не переглядаються і набувають чинності відповідно до приписів ГПК України.

Причиною виникнення спору стало питання наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача сум неустойки з урахуванням застосування судової дискреції щодо зменшення їх розміру, у порядку положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов'язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 ; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц і № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов'язаних із правами й обов'язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, також їх суб'єктів (видової належності сторін спору) й об'єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Суд, дослідивши касаційну скаргу ПрАТ «НЕК «Укренерго» та відзив на касаційну скаргу ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, які викладені у переліку вищезазначених постанов Верховного Суду щодо застосування норм статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, з огляду на таке.

У справах № 910/5625/18 № 910/1199/19, та № 916/880/20 Верховний Суд вказав (на що звертає увагу скаржник), що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому під час розгляду справи № 910/5625/18 Верховний Суд, скасовуючи судові акти попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про неврахування судами доводів відповідача про винятковість випадку для зменшення розміру неустойки, як-то повне виконання ним зобов'язання (всі платежі були сплачені; надано докази, що між сторонами тривало узгодження обсягу наданих послуг за актами наданих робіт (послуг), відповідач безпідставно не вдавався до затримки підписання цих актів, а повідомляв про необґрунтованість переліку наведених у актах операцій) та можливість зменшення заявленого до стягнення розміру пені з урахуванням вказаних обставин, що в свою чергу, свідчить про порушення судами принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У справі № 910/1199/19 приймаючи рішення про зменшення неустойки, суди оцінили наведені обставини притаманні цій конкретній справі та виходили, зокрема з того, що прострочення відповідачем поставки товару за договором є винятковим випадком; поведінка відповідача свідчить про вжиття ним заходів для виконання зобов'язання за договором; прострочення строку поставки товару виникло з об'єктивних причин, яких відповідач намагався уникнути, а зобов'язання за договором виконано повністю; поставка товару здійснена протягом 31 дня від дати поставки відповідачу необхідного товару, що свідчить про виконанням усіх залежних від нього дій з метою виконання покладених на нього угодою обов'язків у мінімально можливий строк; порушення зобов'язання у цій справі не завдало збитків позивачу або іншим учасникам господарських відносин; відповідач визнав прострочення поставки товару та частково сплатив позивачу пеню та штраф; при зменшенні розміру штрафних санкцій позивач не поніс негативних наслідків у своїй господарській діяльності, а присуджені до стягнення штрафні санкції є справедливою компенсацією за несвоєчасне виконання зобов'язання.

У справі ж № 916/880/20 Верховний Суд погодився з встановленням судами попередніх інстанцій підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені у три з половиною рази, зважаючи на надмірно великий її розмір порівняно з основним боргом. У вказаній справі враховані виняткові обставини здійснення відповідачем соціально-значимої господарської діяльності з надання житлово-комунальних послуг, спрямованих на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, ціни на які підлягають державному регулюванню, виконання відповідачем в повному обсязі зобов'язання за договором постачання зі сплати вартості поставленого позивачем природного газу до моменту звернення останнього з позовом до суду й відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження понесених позивачем збитків чи додаткових витрат через прострочення оплати вартості поставленого природного газу.

Водночас під час розгляду цієї справи (№ 916/4438/23) суди попередніх інстанцій, зменшуючи заявлений до стягнення розмір пені та штрафу на 90%, за своїм внутрішнім переконанням врахували та надали оцінку конкретним встановленим у цій справі обставинам: ступінь виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати наданих послуг з передачі електричної енергії за спірним договором; поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язання (майновий стан відповідача є вкрай важким, в той час як він є соціально необхідним і єдиним підприємством-постачальником універсальних послуг з електропостачання для Одеського регіону для різних категорій, переважна частина яких - це саме побутові споживачі (індивідуальні побутові споживачі та колективні побутові споживачі (ОСББ, ЖКС, ЖБК та ін.); наявність обмежувальних заходів (на період дії карантину та в подальшому на період дії воєнного стану) спеціального законодавства, яке забороняло відповідачу припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг побутовим споживачам, що призвело до збільшення загальної дебіторської заборгованості відповідача та прострочення виконання ним зобов'язань за спірним договором від 01.01.2019; поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів з метою виконання зобов'язання.

Отже, справи № 910/5625/18, № 910/1199/19 та № 916/880/20 хоча і є схожими зі справою № 916/4438/23 за нормативно-правовим регулюванням щодо дискреційних повноважень суду стосовно оцінки таких обставин та зменшення заявленої до стягнення суми неустойки, між тим є різними за переліком встановлених обставин справи та їх оцінкою як винятковості випадків для їх застосування.

Позивач в касаційній скарзі також посилається на те, що судами не взято до уваги правовий висновок Верховного Суду у подібних, на його думку, правовідносинах, викладений у справі № 905/866/19. Так, у справі № 905/866/19 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяви відповідача про зменшення на 90% розміру штрафних санкцій, нарахованих позивачем, посилаючись на відсутність підстав для задоволення вказаної заяви. Між тим у справі, що розглядається (№ 916/4438/23), суди обох інстанцій навпаки дійшли висновку про можливість зменшення розміру пені та штрафу. При цьому вказані висновки судів щодо задоволення клопотання про зменшення розміру пені та штрафу не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у справі № 905/866/19 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваних штрафних санкцій, адже зменшення їх розміру у справі, що переглядається у касаційному порядку, було реалізоване судом у конкретному випадку за наслідками всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів (на необхідність чого звертає увагу скаржник), які у наведеній скаржником справі Верховного Суду відмінні. Відтак, постанова Верховного Суду у справі № 905/866/19 ухвалена хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто справа № 905/866/19 і ця справа є відмінними за врахованими судами істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

У справі № 910/8698/19 (на неврахування якої також звертає увагу позивач) Верховний Суд погодився з висновками попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки. У вказаній справі суди виходили з того, що відповідач, заявляючи усне клопотання про зменшення розміру пені, не подав суду будь-яких доказів існування (наявності) тих обставин, якими він обґрунтовував зазначене клопотання. На відміну від вказаної справи у справі № 916/4438/23 суди попередніх інстанцій належним чином оцінили докази на підтвердження наявності виняткового випадку для зменшення заявленої позивачем до стягнення розміру неустойки (доказів віднесення відповідача до критично важливих підприємств і здійснення ним функцій підприємства-постачальника універсальних послуг з електропостачання для різних категорій єдиного для Одеського регіону, а також відповідних доказів на підтвердження кредитних зобов'язань відповідача перед банківськими установами з метою належного виконання ним обов'язків по спірному договору). Отже, встановлені обставини у справі № 910/8698/19 та у справі № 916/4438/23 й відповідно судові висновки не є подібними.

У справі № 910/6471/20, на яку посилається скаржник, Верховний Суд дійшов висновку, що у питанні зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, обов'язок доведення наявності або відсутності підстав для цього хоча і розподіляється між сторонами, між тим вирішення цього питання у межах дискреційних повноважень суду здійснюється ним з урахуванням встановленого процесуальним законом обов'язку суду встановлювати та досліджувати відповідні обставини на підставі тих доказів, що подані сторонами, та оцінювати їх за визначеними ГПК правилами, зокрема, щодо порядку розподілу тягаря доведення відповідних обставин, порядку подання сторонами доказів в судах першої і апеляційної інстанцій. Водночас скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Суд зазначив, що апеляційною інстанцією хоча і наведено низку обставин і письмових доказів, якими відповідач обґрунтував наявність, на його думку, підстав для зменшення сум штрафу та пені, проте вказані обставини й докази суд апеляційної інстанції у своїй постанові жодним чином не перевірив та не дослідив на предмет належності, достовірності та вірогідності доказів, обмежившись їх звичайною констатацією на підставі доводів відповідача. При цьому апеляційною інстанцією не перевірено чи були відповідні докази подані відповідачем у справі до суду першої інстанції або вони подавалися лише до суду апеляційної інстанції, і в цьому останньому разі, - чи доведено відповідачем неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, тобто чи мали в цьому разі місце виняткові обставини у розумінні приписів частини третьої статті 269 ГПК України. Натомість під час розгляду справи № 916/4438/23 судами встановлено, що докази на підтвердження клопотання відповідача стосовно винятковості обставин щодо зменшення розміру неустойки на 90% надійшли до місцевого господарського суду у підготовчому засіданні 05.03.2024, розглянуті, перевірені та досліджені місцевим господарським судом на предмет їх належності, достовірності та вірогідності, а судом апеляційної інстанції переглянуто судове рішення місцевого суду, зокрема, й відповідно щодо зменшення неустойки на 90% з урахуванням вимог статті 269 ГПК України.

Щодо доводів скаржника про те, що визначений сторонами у договорі розмір штрафних санкцій повністю відповідає вимогам чинного законодавства України (правочин щодо неустойки відповідає вимогам частини другої статті 231 ГК України), що на думку скаржника, є додатковою обставиною відсутності підстав для зменшення неустойки судом, оскільки таке зменшення має застосовуватися вкрай винятково та обережно й надмірне зменшення штрафних санкцій порушує принцип справедливості, рівності сторін та об'єктивного очікування сторони на отримання компенсації за порушенні зобов'язання, Верховний Суд звертає увагу на наявність сталої та послідовної практики, зокрема на висновки постанови об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.

Так, об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 вказала, що у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положенням статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним у судовій практиці.

Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов'язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, виключається формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити.

У свою чергу, у постанові об'єднаної палати КГС ВС у справі № 911/2269/22 у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями у справі № 916/4438/23 не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Верховний Суд дійшов висновку, що у розгляді справи № 916/4438/23 суди попередніх інстанцій в межах дискреції за наслідками аналізу, оцінки доказів та дослідження конкретних обставин безпосередньо цієї справи з огляду на фактично-доказову базу та встановлені обставини, що формують зміст та умови конкретних правовідносин, за своїм внутрішнім переконанням, реалізовуючи надане їм право, зменшили на 90% від заявленого до стягнення розміру неустойки за прострочення виконання відповідача зобов'язань за договором від 01.01.2019 та зважаючи на встановлені обставини відсутності доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення господарської діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов спірного договору та враховуючи повну сплату відповідачем основного боргу.

Проаналізувавши зміст судових актів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що застосування судами норм права (статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України) не суперечить сталій і послідовній позиції Верховного Суду стосовно визначених у касаційній скарзі доводів.

Аргументи скаржника щодо надмірності зменшення штрафних санкцій у цій справі та відповідної оцінки скаржником таких дій виключно як прояву «милосердя» судами, спростовується наданням всебічної і повної оцінки судами попередніх інстанцій всім доказам і встановленим обставинам цієї справи, які в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати.

Адже, застосування дискреції в контексті зменшення штрафних санкцій за клопотанням відповідача залежить від необхідності визначення судом обсягу відповідальності боржника, який повинен бути: - обумовлений встановленими і доведеними обставинами кожної окремо взятої справи на підставі ґрунтовної оцінки судом наданих йому доказів та винятковістю випадку для застосування дискреції щодо зменшення неустойки; - розумним з огляду на його пропорційність наслідкам правопорушення; справедливим щодо боржника (оскільки майновий тягар відповідних виплат може, зокрема унеможливити виконання ним певних зобов'язань перед третіми особами) та бути виправдано обтяжливим і посильним для відповідача та достатнім для кредитора (зосередженим виключно на компенсації його очікувань від неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, а не способом збагачення позивача).

Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій у розгляді питання щодо зменшення штрафних санкцій взаємозв'язку оплати послуг з передачі електричної енергії відповідачем та оплати послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел позивачем, у зв'язку з відсутністю безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між вказаними правовідносинами та спірним питанням про зменшення штрафних санкцій, яке вирішувалося судом у цій справі.

Водночас згідно з практикою Верховного Суду невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (вказане узгоджується, зокрема з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та постанові об'єднаної палати КГС ВС у справі № 911/2269/22).

Отже, застосування судами попередніх інстанцій вказаних норм права у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу й не свідчить про зменшення судами розміру неустойки з підстав застосування визначених положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України як «норм милосердя», про що безпідставно заявляє скаржник.

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду не знайшла свого підтвердження.

Щодо інших аргументів касаційної скарги, то такі стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій та спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі.

При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід'ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає у тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ «НЕК «Укренерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.04.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 у справі № 916/4438/23.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.04.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 у справі № 916/4438/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя А. Ємець