ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2024 р.

м. Київ

Справа № 911/2008/24

Суддя Черногуз А.Ф. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення заборгованості за договором оренди

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 160122,99 грн заборгованості за договором оренди.

Позивач, звертаючись до суду, просив Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , Адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; Адреса: АДРЕСА_1 ) грошові кошти у розмірі 160122,99 грн. (сто шістдесят тисяч сто двадцять дві гривні 99 копійок) на погашення заборгованості по сплаті орендної плати, штрафних санкцій за несвоєчасну сплату орендної плати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.08.2024 вказану позовну заяву залишено без руху. Позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Господарський суд ухвалою від 30.08.2024 відкрив провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Встановлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Ухвала суду була надіслана сторонам.

Суд констатує, що за час перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позов.

26.09.2024 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Як визначено статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу.

Статтею 11 ЦК України закріплено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 ГК України є господарський договір.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до статей 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Судом встановлено, що 13 червня 2022 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (орендар, ФОП ОСОБА_2 ) був укладений Договір оренди №13-06/2022/01, за яким передано орендарю у тимчасове платне користування приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 92 кв.м. Приміщення було передано орендарю за актом приймання-передачі від 13 червня 2022 року.

Початок строку оренди визначено як 11.07.2022 року, а строк дії договору встановлений до 31.12.2023 року.

Відповідно до ст. 759 ЦК та ч. 1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі, зазначено у ст. 286 ГК України.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 6.1. Договору, розмір орендної плати за період липень - грудень 2022 року складав 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп., а з 01.01.2023 - 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. за користування об`єктом оренди на місяць. Відповідно до п. 6.2. вищезазначеного Договору, в день укладання Договору, орендар зобов`язаний був авансом перерахувати орендну плату за перший та за останній місяці оренди. В подальшому, орендна плата повинна сплачуватись в безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, не пізніше 1 (першого) числа кожного місяця авансом за поточний місяць. Якщо 1 (перше) число випадає на вихідний або святковий день, орендна плата повинна бути сплачена на день раніше. Згідно п. 8.1. Договору, орендар зобов`язаний своєчасно перераховувати або сплачувати орендну плату, згідно п.п. 6.3. цього Договору. Відповідно до п. 11.1. Договору, у випадку не сплати орендної плати у термін, встановлений п. 6.3. Договору, орендар повинен сплатити орендодавцю штрафні санкції, у розмірі 200 (двісті) гривень за кожен день прострочення сплати орендної плати за користування об`єктом оренди.

Матеріали справи містять копію акту-прийому передачі приміщення, що підписаний зі сторони орендодавця та орендаря від 13.06.2022. Відповідно до відомостей зазначених у цьому акті суд встановив, що 13.06.2022 відбулась передача об`єкту оренди нежитлового приміщення у АДРЕСА_3 площею 92 м2 в оренду відповідачу.

У позовній заяві позивач відзначав, що у відповідача існує основний борг перед позивачем за договором оренди нежитлового приміщення зі сплати орендної плати станом на 31.05.2023 в сумі 133600 грн.

Тобто позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості, яка існувала період з травня 2023 року по квітень 2024 року.

Вивчивши позовну заяву суд встановив, що остання складена не коректно в контексті формулювання щодо сум основного боргу, які заявником об`єднано з сумою нарахованих штрафних санкцій та зазначено, що основний борг станом на 31.05.2024 становить 133600 грн. На дану обставину також звертав увагу суду і відповідач у відзиві.

Водночас, суд констатує, що зміст позовної заяви свідчить про те, що основний борг зі сплати орендних платежів позивачем заявлено до стягнення лише за квітень та травень 2024 року у розмірі 15000 грн. та 15000 грн. відповідно.

При цьому вбачається, що решта заявленої до стягнення, як основного боргу, суми складається з нарахованих штрафних санкцій за п. 11.1 договору оренди.

Також вбачається, що у зв`язку з некоректно визначеним розміром основного боргу позивачем на заявлені до стягнення штрафні санкції нараховуються 3% річних та інфляційні, порядку ст. 625 ЦК України.

З наданих до позову платіжних інструкцій про сплату орендної плати вбачається, що відповідач продовжив користуватись орендованими приміщеннями після 31.12.2023, тобто закінчення строку дії договору оренди визначеного в договорі. Відомостей про заперечення позивача щодо цього до справи не подано. Натомість наявні у справі платіжні інструкції про сплату орендних платежів за січень та за лютий 2024 свідчать про погодження позивачем продовження строку дії оренди.

Зі змісту відзиву також вбачається, що внаслідок дій орендаря та орендодавця дія договору була продовжена в порядку положень ст. 764 ЦК України.

Суд констатує, що доказів сплати відповідачем орендної плати за квітень та травень 2024 року у розмірі 30000 грн. відповідач до матеріалів справи не надав.

Водночас, у відзиві відповідач наголошує на тому, що договір було розірвано з ініціативи орендаря в порядку положень п. 12.3 договору оренди.

Пунктом 12.3 договору оренди сторони визначили, що договір підлягає достроковому розірванню з ініціативи орендаря у випадку звернення орендаря з вимогою дострокового припинення, в тому числі, але не обмежуючись розірвання, розірвання в односторонньому порядку цього договору.

Відповідач зазначає, що листом від 03.04.2024 він повідомив позивача про відсутність наміру продовжувати оренду приміщення та прохав прийняти приміщення протягом двох днів відповідно до п. 10.1 договору. Також відповідач зазначав, що про намір розірвання договору позивача було сповіщено в телефонному режимі 28.03.2024. З цих підстав, відповідач стверджує, що у заявленому до стягнення періоді об`єкт оренди не використовувався, оскільки на його думку договір був розірваний з 03.04.2024.

З огляду на викладене суд констатує, що до справи не надано належних доказів направлення відповідачем листа про розірвання договору позивачу, як то опис вкладення щодо змісту кореспонденції, що направляється чи інших доказів з яких би суд міг достеменно встановити означений факт.

Щодо наданих відповідачем скріншотів переписки у месенджері Viber то суд констатує, що з наданих документів неможливо встановити адресата(абонента), з яким велась пререписка, позаяк відсутня прив`язка до телефонного номера абонента, з яким велася переписка, а відтак і відсутня можливість ідентифікувати такого абонента як орендодавця. Також суд зважає на те, що абонентом означеним в наданих скріншотах значиться Іван Профі Адмін, який також жодним чином не ототожнюється з позивачем у справі.

Відтак, суд позбавлений можливості констатувати факт направлення відповідачем листа від 03.04.2024 позивачу, а відтак і підстав стверджувати про доконаний факт направлення даного листа орендодавцю та факт припинення дії договору в порядку положень п. 12.3 договору.

З цих підстав суд констатує, що за відсутності доказів сплати відповідачем орендної плати за квітень та травень 2024 року з відповідача підлягає до стягнення 30000 грн орендної плати.

Щодо заявлених до стягнення штрафних санкцій в порядку п. 11.1 договору оренди суд також погоджується з доводами відповідача та констатує, що заявлені до стягнення штрафні санкції за своєю правовою природою є пенею, позаяк, сторонами у договорі використана правова конструкція нарахування штрафних санкцій за кожен день прострочки, що безпосередньо корелюється з положеннями ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Суд звертає увагу позивача на те, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» обмежує розмір неустойки розміром подвійної облікової ставки НБУ.

Натомість сторони договору у п. 11.1 договору заклали сталий розмір неустойки(пені), який має бути сплачений за кожен день прострочення оплати.

Суд констатує, що він позбавлений можливості провести самостійний правильний перерахунок заявленої до стягнення пені, зокрема перевірити відповідність заявлених до стягнення сум пені на відповідність вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо обмежень розміру неустойки розміром подвійної облікової ставки НБУ, позаяк наведений позивачем у позовній заяві розрахунок не містить відомостей про суми, на які здійснюється нарахування, а також початку та кінця періоду за який здійснюється нарахування по кожній конкретній сумі.

Суд наголошує, що проведення перерахунку судом нарахованої позивачем неустойки на підставі припущень суду щодо покладених позивачем в основу розрахунку сум та періодів є неприпустимим та порушуватиме принцип змагальності сторін процесу.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне відмовити позивачу в цій частині вимог.

Також суд повідомляє останнього, що він не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права привівши свої вимоги в цій частині у відповідність з положеннями чинного законодавства у спосіб, що надасть суду можливість перевірити правильність нарахувань проведених позивачем, а відповідачу відповідно зробити контр розрахунок заявлених сум.

Вбачається, що до вимог заявлених у позові позивачем також долучено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних в порядку ст. 625 ЦК України

Суд констатує, що погоджується з доводами відповідача, що позивачем безпідставно нараховуються 3% річних та інфляційні на заявлені суми нарахованої ним неустойки, позаяк чинне законодавство не передбачає такої можливості з огляду на правову природу неустойки.

Суд звертає увагу позивача на те, що з огляду на правову конструкцію ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних та інфляційних можливе лише стосовно основної заборгованості, якою в даному випадку є борг зі сплати орендної плати.

З позовної заяви вбачається, що заявлений до стягнення період 3% річних становить з 16.06.22 по 31.05.2024

Водночас інфляційні позивач розраховує з червня 2022 по квітень 2024.

Судом встановлено вище, що до задоволення підлягає вимога про стягнення боргу з орендної плати за квітень 2024 року та травень 2024 року, водночас інфляційні заявлені по квітень 2024, а відтак борг, який виник у квітні 2024 та травні 2024 в цей період не потрапляє.

Щодо 3% річних то період заявлений до стягнення останніх становить з 16.06.2022 по 31.05.2024. Відтак, задоволенню підлягає вимога про стягнення з відповідача 3% річних за борг з орендної плати за квітень 2024 розраховані за період з 02.04.2024 по 31.05.2024, що становить 73,77 грн та вимога про стягнення з відповідача 3% річних за борг з орендної плати за травень 2024 розраховані за період з 02.05.2024 по 31.05.2024, що становить 36,89 грн.

Відтак з огляду на все вище викладене до стягнення з відповідача підлягає 30000 грн основного боргу з орендної плати та 110,66 грн 3% річних.

В силу статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що в силу положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову на 18,8%, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача частину судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також при визначенні розміру витрат зі сплати судового збору, що підлягає покладенню на відповідача суд враховує, що судовий збір сплачено позивачем у більшому розмірі, позаяк останнім не враховано коефіцієнт пониження 0,8, який застосовується при сплаті судового збору за подання позову в електронній формі, як то визначено ч.3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

З огляду на викладене на відповідача підлягає покладенню лише 455,41 грн. витрат позивача зі сплати судового збору.

Суд повідомляє позивача, що розмір переплати судового збору може бути повернено останньому за його клопотанням в порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір"

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.

Щодо покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу в розмірі 25000 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За положеннями частини 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги від 20.05.2024 №01/20-05/2024 з адвокатом Кретовим Костянтином Сергійовичем, замовлення на надання послуг №2507-01/24 від 25.07.2024 до названого договору, в якому зазначено, що оплата за надані послуги здійснюється у розмірі 25000 грн протягом 10 днів з дня ухвалення рішення суду першої інстанції та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 5 статті 129 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування при вирішення заяви сторони. Так, у частині третій статті 126 та частині восьмій статті 129 ГПК України визначено особливості доказування розміру витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві відповідач звертав увагу суду на те, що заявлений до стягнення позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката підлягає зменшенню, оскільки згідно наданого позивачем замовлення на надання послуг в переліку послуг, за надання яких підлягає до сплати 25000 грн значиться, зокрема, здійснення розрахунків сум та штрафних санкцій відповідно до чинного законодавства та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції, в той час як представництво як таке не здійснювалось оскільки справа в силу своєї малозначності розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, а розрахунки в позові здійснені з грубим порушенням чинного законодавства та й самих розрахунків до позову не додано.

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд вважає, що визначений сторонами в замовленні на надання послуг №2507-01/24 від 25.07.2024 фіксований розмір гонорару за вказані послуги адвоката не відповідає критерію співмірності, пропорційності та розумності, беручи до уваги складність справи, об`єм документів, що готувався стороною позивача для подання до суду, а також ціну позову.

Суд не може погодитися з тим, що підготовка та подання адвокатом позову у цій справі може оцінюватися у 25000 грн. Така справа є типова і не вимагає нестандартного підходу для належного здійснення адвокатом своїх обов`язків за договором про надання правової допомоги.

Докази у справі не вимагають надзвичайно складного способу їх дослідження. Об`єм доказів у цій справі, що надавався не є значним.

Суд погоджується з доводами відповідача, що розрахунки в позові здійснені з грубим порушенням чинного законодавства, зокрема, як суд зазначав вище, представником позивача залишено поза увагою правову природу штрафних санкцій визначених п. 11.1 договору, на що підставно звертав увагу суду представник відповідача у відзиві, а самих розрахунків представником до позову не додано, оскільки останній обмежився лише некоректними відомостями щодо проведених розрахунків вказаних в тексті позовної заяви, за якими суд самостійно та без припущень був позбавлений можливості провести перерахунок заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Також судом враховано, що представником у позові безпідставно було ототожнено та поєднано штрафні санкції з основним боргом, що призвело до безпідставного нарахування позивачем 3% річних та інфляційних в порядку ст. 625 ЦК України на суми заявлених до стягнення штрафних санкцій, на що також підставно звертав увагу представник відповідача у відзиві.

Відтак при визначенні співмірності розміру витрат позивача на правову допомогу судом також враховано, зокрема якість наданої правничої допомоги позивачу.

З цих підстав, суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача про зменшення заявленого розміру витрат на правову допомогу позивача до співмірного до складності справи та якості наданих послуг, що на думку суду, з огляду на все вище викладене, становить 10000 грн.

З огляду на те, що за положеннями статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд, в силу того, що позов задоволено частково, констатує, що на відповідача підлягає покладенню лише 18,8 % від визнаної судом співмірною суми судових витрат позивача, що становить 1880 грн.

Разом з тим до суду також було подано заяву відповідача про покладення на позивача 12000 судових витрат відповідача на правничу допомогу адвоката надану в межах даного судового провадження.

На підтвердження наданих послуг адвокатом Войціховським А.В. позивач подав суду договір про надання правової допомоги №28/24 від 18.09.2024, акт приймання-передачі послуг №1 від 19.09.2024 за названим договором, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер та платіжну інструкцію від 19.09.2024 про сплату 12000 за надані послуги. Вбачається, що відзив подано та підписано адвокатом Войціховським А.В.

Оцінивши витрати відповідача з урахуванням складності цієї справи, відповідність цієї суми критеріям реальності і розумності, об`єму проведеної роботи у межах справи, суд, враховуючи високу якість підготовки відзиву представником відповідача, що безпосередньо вплинуло на результат вирішення спору судом позаяк доводи відповідача знайшли своє підтвердження в процесі вирішення судом спору, суд дійшов висновку, що заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору та якості наданих послуг.

За положеннями статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

В силу того, що позивачу відмовлено у 81,2 % позовних вимог суд констатує, що на позивача підлягає покладенню лише 81,2 % від визнаної судом співмірною суми судових витрат відповідача, що становить 9744 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 30000 грн основного боргу, 110,66 грн 3% річних, 455,41 грн витрат зі сплати судового збору та 1880 грн витрат на правову допомогу.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 9744 грн витрат на правову допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.11.2024.

Суддя А.Ф. Черногуз