ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2024 р. м. Житомир Справа № 906/440/24

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

секретар судового засідання: Сенькіна Л.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Бочкарь Р.В. (приймає участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів) - адвокат, ордер серії АЕ №1273797 від 02.01.2024;

від відповідача: Вернидуб Д.В. (в залі суду) - адвокат, ордер серії АМ №1082364 від 05.04.2024.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА"

до Фізичної особи-підприємця Каліновського Руслана Олександровича

про стягнення 32376,56 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 16 200,00 грн. основного боргу, 6 186,77 грн. пені, 2 269,90 грн. 3% річних, 7 719,89 грн. - інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за субліцензійним договором № УНІ-113241/2020 від 24.12.2020 щодо своєчасності та повноти оплати узгодженої винагороди (роялті).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 29.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання.

01.07.2024 на електронну пошту суду від відповідача надійшов відзив, згідно з яким останній просив ухвалити рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення основного боргу у розмірі 16 200,00 грн., в іншій частині позовних вимог просив відмовити.

Крім наведеного, відповідач зазначив, що виходячи з приписів п.п. 4.5. договору та наявних у справі доказів направлення рахунків-фактур, нарахування пені, 3% річних та інфляційних в період з 01.01.2021 по 21.08.20523 є незаконним. Щодо іншої частини проведених нарахувань відповідач просив суд з урахуванням положень ст. 233 ГК України відмовити в їх стягненні.

04.07.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява з спростуванням заперечень відповідача.

Ухвалою суду від 05.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти часткового задоволення позову, а саме в межах суми, зазначеної у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2020 між ТОВ "МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА" (далі ліцензіат, позивач) та ФОП Каліновським Русланом Олександровичем (далі субліцензіат, відповідач) укладено субліцензійний договір №УНІ-113241/2020 (далі - договір) (а.с. 12-17), згідно з п. 2.1. якого ліцензіат на умовах, визначених у цьому договорі, надає субліцензіату невиключне суміжне право на використання програм шляхом їх розповсюдження у складі соціального пакету (обов`язково) та базового пакету (обов`язково), та в решті пакетів (на вибір субліцензіата) допомогою технології аналогової мережі, DVB-С (далі - право на розповсюдження), а субліцензіат зобов`язується оплатити та використовувати надане йому право на розповсюдження відповідно до умов цього договору.

Передача права на розповсюдження у звітному місяці підтверджується двосторонніми актами прийому-передачі прав (далі - акт), датованими останнім днем звітного місяця, що будуть підписуватися ліцензіатом, а також субліцензіатом за кожен звітний місяць. Ліцензіат направляє субліцензіату два підписаних зі сторони ліцензіата примірники акту рекомендованим листом або кур`єрською доставкою з повідомленням про вручення. Субліцензіат зобов`язується протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання акту підписати та повернути ліцензіату однин примірник акту. У випадку, якщо у вказаний строк ліцензіат не отримав від субліцензіата підписаний примірник акту, акт вважається підписаним субліцензіатом та право на розповсюдження програм переданим субліцензіату (п. 2.2., п.п. 3.7.1. договору).

Для однозначності розуміння на унеможливлення непорозумінь сторони додатково погодили, зокрема те, що ліцензіат підписує та надсилає субліцензіату кореспонденцію (у т.ч. рахунки, акти, додаткові угоди, цей договір, інші документи) на поштову адресу, про яку субліцензіат письмово повідомив ліцензіата, в інших випадках - на адресу місцезнаходження субліцензіата (юридичну адресу), зазначену у договорі. Ризики, пов`язані з отриманням кореспонденції за повідомленою субліцензіатом поштовою адресою та за його місцезнаходженням (юридичною адресою) приймає па себе субліцензіат (п.п. 2.2.1. договору).

Відповідно до п. 2.6. договору, за умови неухильного дотримання субліцензіатом умов цього договору, право на розповсюдження надається субліцензіату з 01.01.2021.

Згідно з п.п. 3.7.9. договору, субліцензіат зобов`язується вчасно та у повному обсязі проводити розрахунки з ліцензіатом згідно з умовами цього договору.

Винагорода - винагорода за надане субліцензіату право на розповсюдження програм, що сплачується субліцензіатом у розмірі та у порядку, визначених цим договором (п.п. 1.1.21. договору).

Винагорода вважається роялті та не оподатковується ПДВ згідно п.п.196.1.6. Податкового кодексу України (п. 4.1. договору).

Пунктом 4.2. договору визначено, що щомісячна сума винагороди становить 7 800,00 грн. без ПДВ.

За умовами п.п. 4.3., 4.4. договору, сума щомісячної винагороди вказується ліцензіатом в рахунках-фактурах за відповідний звітний місяць, у якому субліцензіату було надано право на розповсюдження. Загальна сума винагороди за весь строк дії договору становить ціну договору.

Субліцензіат до 15 числа місяця, наступного за звітним, зобов`язується перераховувати на відповідний поточний рахунок ліцензіата винагороду за звітний місяць в розмірі, що визначається згідно п.4.2. договору, на підставі рахунку-фактури ліцензіата за звітний місяць (п. 4.5. договору).

Зобов`язання субліцензіата з оплати винагороди за відповідний звітний місяць вважаються виконаними у момент зарахування повної суми грошових коштів на відповідний поточний рахунок ліцензіата (п. 4.6. договору).

Відповідно до п.п. 5.1., 5.3. договору, за невиконання (неналежне виконання) своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену договором та чинним законодавством України. У випадку несвоєчасної виплати субліцензіатом на рахунок ліцензіата винагороди, або її частини, відповідно до умов розділу 4 цього договору, ліцензіат має право нарахувати, а субліцензіат зобов`язується сплатити на відповідний рахунок ліцензіата пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від розміру несвоєчасно сплаченої винагороди за кожен день прострочення.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін (дата набрання чинності) і діє до 31.12.2022 (дата закінчення чинності) включно, а в частині розрахунків - до повного виконання (п. 6.1. договору).

У п.п. 8.2., 8.6. договору сторонами погоджено, що цей договір може бути змінений чи доповнений тільки за взаємною згодою сторін, оформленою у вигляді додаткової угоди, яка з моменту її укладення стає невід`ємною частиною договору. Всі додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною за умови, що вони укладені в письмовій формі, підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками ліцензіата, а також субліцензіата.

Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач на виконання умов договору надав відповідачу невиключне суміжне право на використання програм "Україна", "НЛО.TV" та "Індиго tv" шляхом розповсюдження на період 01.01.2021-31.12.2021 згідно з актами прийому-передачі прав №507 від 31.01.2021, №1890 від 28.02.2021, №3316 від 31.03.2021, № 4760 від 30.04.2021, №6200 від 31.05.2021, №7601 від 30.06.2021, №9023 від 31.07.2021, №10408 від 31.08.2021, №11911 від 30.09.2021, №13399 від 31.10.2021, № 14860 від 30.11.2021, №16249 від 21.12.2021 (а.с. 18-29).

Суд встановив, що акти прийому-передачі прав підписані в односторонньому порядку зі сторони позивача, хоча разом із рахунками на оплату №202 від 31.01.2022, №1503 від 28.02.2022, №2789 від 31.03.2022, №4126 від 30.04.2022, №5306 від 31.05.2022, №6448 від 30.06.2022, №7772 від 21.07.2022 (а.с.30-33) надсилалися на адресу відповідача: вул. Набережна, 25, м. Новоград-Волинський, Житомирська обл., 11708, про що свідчать копії опису вкладення та поштової накладної №601 від 21.08.2023 (а.с. 35-36).

Як повідомив позивач, згадане вище відправлення повернулося на адресу позивача неврученим.

Відповідач свої зобов`язання по сплаті винагороди в повному обсязі не виконав.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на день пред`явлення позову до суду становила 16 200,00 грн., що не заперечував відповідач в ході розгляду справи.

Відтак викладені обставини стали підставою для звернення позивача з цим позовом до суду та, крім стягнення вказаної суми основного боргу, останнім також заявлено 6 186,77 грн. пені, 2 269,90 грн. 3% річних, 7 719,89 грн. - інфляційних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Положеннями ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 426 ЦК України, використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1107 ЦК України, розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі, зокрема, ліцензійного договору.

За приписами ч.ч. 1-4 ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У випадках, передбачених ліцензійним договором, може бути укладений субліцензійний договір, за яким ліцензіат надає іншій особі (субліцензіату) субліцензію на використання об`єкта права інтелектуальної власності. У цьому разі відповідальність перед ліцензіаром за дії субліцензіата несе ліцензіат, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Закону України "Про авторське право і суміжні права", майнові права організації мовлення можуть передаватися (відчужуватися) іншим особам на підставі договору, в якому визначаються спосіб і строк використання програми мовлення, розмір і порядок виплати винагороди, територія, на яку розповсюджуються передані права, тощо.

Відповідно до п.п.14.1.225. п. 14.1. ст. 14 ПК України, роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інших аудіовізуальних творів, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно з положеннями ст. 193 ГК України, які кореспондуються зі ст.ст. 526, 525 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Субліцензійний договір №УНІ-113241/2020 від 24.12.2020 підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками, у судовому порядку недійсним не визнавався, не розірваний та є дійсним, а відтак, в силу приписів ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд встановив, що позивач на виконання умов договору надав відповідачу невиключне суміжне право на використання програм шляхом розповсюдження на період 01.01.2021-31.12.2021 на загальну суму 93 600,00 грн., що підтверджується актами прийому-передачі прав.

Непідписання відповідачем отриманих актів прийому-передачі прав за умови відсутності письмової вмотивованої відмови, в силу п.2.2, пп.3.7.1 п.3.7 договору, є фактом визнання відповідачем повного виконання позивачем своїх зобов`язань, послуги вважаються наданими у повному обсязі та прийнятими відповідачем без зауважень.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 16 200,00 грн.

Як зазначалося раніше, позивач крім суми основного боргу просить суд стягнути 6 186,77 грн. пені, 2 269,90 грн. 3% річних, 7 719,89 грн. - інфляційних.

При визначенні граничного строку оплати винагороди суд приймає до уваги позицію Касаційного господарського суду, наведеної в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, якою визначено, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.

З урахуванням наведеного та п. 4.5. договору судом здійснено перевірку нарахованих пені, річних та інфляційних.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Перевіривши здійснені судом нарахування, суд дійшов висновку, що вірним є нарахування 4 850,07 грн. пені. В задоволенні вимог щодо стягнення 1336,70 грн. пені суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних, суд зазначає, що вірним до нарахування є 1 570,09 грн. 3% річних та 5 441,33 грн. інфляційних. В задоволенні вимог щодо стягнення 699,81 грн. та 2278,56 грн. інфляційних суд відмовляє.

Також суд не знайшов підстав для задоволення клопотання відповідача про відмову в стягненні пені та 3% річних з посиланням на ст. 233 ГК України з огляду на таке.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (постанова Верховного Суду від 20.08.2020 у справі №904/3546/19).

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21).

Відповідач не надав до матеріалів справи належних і допустимих доказів тяжкого фінансового становища, що є наслідком введення воєнного стану та виїзду значної кількості абонентів за кордон України.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 вказав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести факт їх виникнення; те, що обставини є форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Тобто форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі; саме по собі існування таких обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе договірних зобов`язань.

Слід також зазначити, що обставини та наслідки введеного в Україні воєнного стану настали не тільки для відповідача, але й для позивача. Всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України знаходяться у рівних умовах, здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі в країні та повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 21.09.2021 у справі №910/10618/20).

Суд відзначає, що розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (3%), а задоволені судом вимоги в частині стягнення з відповідача пені та 3% річних не є надмірно великими та неспівмірними із сумою заборгованості. Відповідач, приймаючи на себе зобов`язання за договором, був обізнаний з його умовами, усвідомлював визначені ним строки сплати винагороди та погодився із передбаченою відповідальністю за їх порушення.

З огляду на викладене та з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем наявності правових підстав для відмови в задоволенні вимог щодо стягнення пені та 3% річних, нарахованих з 21.08.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав до суду достатніх доказів на спростування позовних вимог, в тому числі доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 16 200,00 грн. основного боргу, 4 850,07 грн. пені, 1 570,09 грн. 3% річних, 5 441,33 грн. інфляційних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Каліновського Руслана Олександровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА" (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 152-Б, ) 16 200,00 грн. основного боргу, 4 850,07 грн. пені, 1 570,09 грн. 3% річних, 5 441,33 грн. інфляційних, а також 2 099,54 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 14.11.24

Суддя Кудряшова Ю.В.

Список розсилки:

1 - позивачу в Електронний кабінет

2 - представнику ТОВ "Медіа Група Україна" - адвокату Бочкарю Р.В. в Електронний кабінет

3 - відповідачу (рек.),

4- представнику відповідача - адвокату Вернидубу Д.В. в Електронний кабінет