ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2024 р.м. ХарківСправа № 922/3102/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Усатої В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Рєпки Євгена Михайловича ( АДРЕСА_1 )
до Фізичної особи-підприємця Левачкової Тетяни Миколаївни ( АДРЕСА_2 )
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Рєпка Євген Михайлович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Левачкової Тетяни Миколаївни, в якому просить:

- Стягнути з Фізичної особи-підприємця Левачкової Тетяни Миколаївни (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Рєпка Євгена Михайловича (РНОКПП НОМЕР_2 ) основний борг в розмірі 15404, 28 грн, пеню в розмірі 1321, 18, інфляційні витрати в розмірі 433, 35 грн, 3% річних в розмірі 250,62 грн.

- Стягнути з Фізичної особи-підприємця Левачкової Тетяни Миколаївни (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Рєпка Євгена Михайловича (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 3 028 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.09.2024 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Рєпки Євгена Михайловича (вх. № 3102/24) залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: уточнень щодо позовних вимог та їх обґрунтування; доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

16.09.2024 через систему «Електронний суд» представником позивача до суду подано клопотання за вх. № 23350, в якому представник позивача повідомляє, що в тексті позовної заяви було помилково зазначено ФОП Бакало І.І. замість ФОП Рєпка Є.М., у зв`язку з чим на виконання ухвали суду від 09.09.2024 позивач просить долучити уточнення до позовної заяви з додатками та доказами відправлення відповідачу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.09.2024 прийнято позовну заяву (з уточненнями) до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3102/24. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов.

Однак, відповідач своїм правом, наданим відповідно до ст.251 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на позов не надав.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 17.09.2024 направлена судом на адресу відповідача, яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як місцезнаходження відповідача. Проте, вказана ухвала була повернута до суду з позначкою пошти Адресат відсутній за вказаною адресою.

Разом з цим, суд звертає увагу, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17.

Крім того, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - Правила).

Так, для отримання поштових відправлень особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Відсутність відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

В той же час, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

27 квітня 2024 року між Фізична особа-підприємець Рєпка Євген Михайлович (надалі - Позивач) та Фізична особа-підприємець Левачкова Тетяна Миколаївна (надалі - Відповідач) укладено Договір поставки №Р-075 (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 2.1.1. Договору за Договором Постачальник зобов`язується здійснити поставку товару на умовах та у строки, визначені у тексті Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та здійснити його оплату в повному обсязі.

Пунктом 4.1.2 Договору встановлено, що фактичне прийняття товару здійснюється шляхом підписання Покупцем окремої товарної накладної за кожною окремою поставкою.

Згідно з пунктом 6.1 Договору Покупець має провести оплату за поставлений товар у строки та на умовах, визначених у цьому Договорі.

Відповідно до пункту 6.3 Договору оплата згідно видаткової накладної в повному обсязі повинна бути проведена Покупцем впродовж 3 (трьох) календарних днів від фактичної дати поставки товару, вказаного у замовленні.

Пунктом 6.5 Договору встановлено, що оплата за товар проводиться шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника.

Так, на виконання умов договору, за період квітень-травень 2024 року Позивач поставив Відповідачу товар на загальну суму 20 853, 85 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 0005358 від 27.04.2024 на суму 2 992, 23 грн, № 005354 від 30.04.2024 на суму 2457,34 грн., № 005355 від 30.04.2024 на суму 2277,19 грн., №005394 від 01.05.2024 на суму 2645, 51 грн., №005443 від 02.05.2024 на суму 2549,28 грн., №005444 від 02.05.2024 на суму 1073,90 грн., №005503 від 03.05.2024 на суму 1532,10 грн., №005504 від 03.05.2024 на суму 783,86 грн., №005544 від 04.05.2024 на суму 2097,52 грн., №005580 від 06.05.2024 на суму 1340, 22 грн., №0006138 від 10.05.2024 на суму 634,80 грн., №0006140 від 10.05.2024 на суму 469,90 грн..

Втім, як вказує позивач, відповідач виконав свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару частково, а саме у розмірі 5 449, 57 грн. Несплаченими залишились видаткові накладні №005355 від 30.04.2024, №005394 від 01.05.2024, №005443 від 02.05.2024, №005444 від 02.05.2024, №005503 від 03.05.2024, №005504 від 03.05.2024, №005544 від 04.05.2024, №005580 від 06.05.2024, №0006138 від 10.05.2024, №0006140 від 10.05.2024. Внаслідок чого за відповідачем рахується заборгованість за договором у розмірі 15 404, 28 грн.

Крім того, зважаючи на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем з урахуванням строків прострочення оплати та суми заборгованості нараховано відповідачу пеню в розмірі 1321, 18 грн., інфляційні витрати в розмірі 433, 35 грн. та 3% річних в розмірі 150,62 грн. Вказані нарахування відображені в розрахунках, доданих до позовної заяви.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою, в якій позивач просить стягнути з відповідача основний борг в розмірі 15404, 28 грн, пеню в розмірі 1321, 18 грн, інфляційні витрати в розмірі 433, 35 грн, 3% річних в розмірі 250,62 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити а нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 526 та 525 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, на підставі Договору поставки №Р-075 від 27.04.2024 позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 20 853, 85 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 0005358 від 27.04.2024 на суму 2 992, 23 грн, № 005354 від 30.04.2024 на суму 2457,34 грн., № 005355 від 30.04.2024 на суму 2277,19 грн., №005394 від 01.05.2024 на суму 2645, 51 грн., №005443 від 02.05.2024 на суму 2549,28 грн., №005444 від 02.05.2024 на суму 1073,90 грн., №005503 від 03.05.2024 на суму 1532,10 грн., №005504 від 03.05.2024 на суму 783,86 грн., №005544 від 04.05.2024 на суму 2097,52 грн., №005580 від 06.05.2024 на суму 1340, 22 грн., №0006138 від 10.05.2024 на суму 634,80 грн., №0006140 від 10.05.2024 на суму 469,90 грн..

Втім, в порушення умов договору, відповідач сплатив за поставлений товар частково, внаслідок чого за ним рахується заборгованість за договором у розмірі 15404, 28 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи, відповідач існуючу заборгованість не сплатив, відзив на позов не надав та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу у розмірі 15404, 28 грн.

Враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання за Договором поставки №Р-075 від 27.04.2024.

За таких обставин, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 15404, 28 грн. належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 250,62 грн за період з 04.05.2024 по 02.09.2024 та інфляційних втрат у розмірі 433, 35 грн., суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в цій частині, а саме стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 150,62 грн та інфляційних втрат у розмірі 433, 35 грн., оскільки вони є обґрунтованими, доведеним матеріалами справи та наведені у розрахунках позивача. Втім, в частині стягнення 3% річних у розмірі 100,00 грн. суд вважає за необхідне відмовити, оскільки вони заявлені в прохальній частині позовної заяви безпідставно та є необґрунтованими.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 321, 18 грн. за період з 04.05.2024 по 02.09.2024, зазначає наступне.

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до пункту 6.6 Договору у разі затримки оплати за товар Покупець зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, що діяла у період за який нараховується пеня.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем нараховано відповідачу пеню у загальному розмірі 1 321, 18 грн. за період з 04.05.2024 по 02.09.2024 по кожній поставці окремо.

Перевіривши правильність нарахування пені, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 1 321, 18 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд керується при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягає основний борг в розмірі 15404, 28 грн, пеня в розмірі 1321, 18 грн., інфляційні витрати в розмірі 433, 35 грн та 3% річних в розмірі 150,62 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 100,00 грн. - суд відмовляє у задоволенні.

Щодо стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи 29 серпня 2024 року між Фізичною особою - підприємцем Рєпка Євгеном Михайловичем (клієнтом) та адвокатом Захаровим Олександром Сергійовичем (адвокатом) укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов пункту 1.1. якого предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту щодо стягнення з Фізичної особи - підприємця Левачкової Тетяни Миколаївни заборгованості за договором поставки №Р-075 від 27.04.2024 року.

Згідно пункту 5.1. договору про надання правничої допомоги гонорар за надання правничої допомоги за цим договором складає: в суді І інстанції: 10000,00 грн, в суді апеляційної інстанції: 5000,00 грн.

При цьому, суд вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вже понесених витрат, крім договору про надання правничої допомоги від 29 серпня 2024 року, надається також і чек від 31 серпня 2024 року про часткову оплату (5000,00 грн) за договором.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 126 ГПК України). При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона, то якщо вона не заперечує, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт (постанова КГС ВС від 24.11.2020 у справі №911/4242/15).

Відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також доказів, котрі могли б підтвердити неспівмірність таких витрат, отже, у суду відсутні підстави втручатися у розмір визначеного сторонами гонорару, зміст наданих послуг та їх співмірність з предметом спору.

Однак, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А отже, враховуючи часткове задоволення позову, зокрема, відмову в частині стягнення 3% річних у розмірі 100,00 грн, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 9 942,56 грн.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим судовий збір покладається на відповідача у розмірі 3010,61 грн. Судовий збір у розмірі 17,39 грн. залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Левачкової Тетяни Миколаївни ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Рєпка Євгена Михайловича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) основний борг в розмірі 15404, 28 грн, пеню в розмірі 1321,18 грн., інфляційні витрати в розмірі 433, 35 грн, 3% річних в розмірі 150,62 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 3010,61 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 9 942,56 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 3% річних у розмірі 100,00 грн. відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач: Фізична особа-підприємець Рєпка Євген Михайлович ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Фізична особа-підприємець Левачкова Тетяна Миколаївна ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено "18" листопада 2024 р.

Суддя В.В. Усата

справа № 922/3102/24