ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2024 р. Справа№ 910/16282/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Сітайло Л.Г.

секретар судового засідання - Чечотка В.Д.

учасники справи:

від позивача : Слівінська Н.І.

від відповідача: Драчова М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 (повний текст рішення складено та підписано 15.08.2024)

у справі №910/16282/23 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ"

до Приватного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО"

про стягнення 516 825 686,72 грн

УСТАНОВИВ:

АТ "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО"" про стягнення 516825686,72 грн, з яких: 474 782 550,37 грн - основний борг, 18582561,38 грн - три проценти річних, 23460574,97 грн - інфляційні втрати (згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 26.06.2024).

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про участь у балансуючому ринку від 02.03.2020 № 21-150-08-20-00069/0063-04012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/16282/23 закрито провадження у справі №910/16282/23 в частині позовних вимоги про стягнення основної заборгованості у сумі 150 325 400,29 грн. В іншій частині позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО" (01032, місто Київ, ВУЛИЦЯ СИМОНА ПЕТЛЮРИ, будинок 25, ідентифікаційний код 00100227) на користь Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код 24584661) основний борг у сумі 324 457 150,08 грн, 3% річних у сумі 18 582 561,38 грн, інфляційні втрати 23 460 574,97 грн та витрати зі сплати судового збору 532 930,74 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО" подало апеляційну скаргу, в якій просило прийняти до розгляду апеляційну скаргу НЕК "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/16282/23 та відкрити апеляційне провадження у ній. Задовольнити апеляційну скаргу НЕК "Укренерго", скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/16282/23 в частині задоволених позовних вимог АТ "НАЕК "Енергоатом" та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ "НАЕК "Енергоатом" в повному обсязі. Стягнути з АТ "НАЕК "Енергоатом" на користь ПрАТ «НЕК «Укренерго» всі судові витрати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, відповідач зокрема посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що рахунки-фактури не є первинними документами та позивач починає відтік перебігу прострочки виконання зобов`язання за договором з моменту виставлення адміністратором розрахунків рахунку в MMS, а не з моменту направлення відповідачу відповідних рахунків-фактури.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «НЕК «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/16282/23, розгляд апеляційної скарги призначено на 16.10.2024.

У судовому засідання 16.10.2024 суд оголосив перерву до 18.11.2024 у зв`язку з відсутністю матеріалів справи.

16.10.2024 через систему «Електронний суд» ПрАТ «НЕК «Укренерго» подало заяву про закриття провадження у справі у якій заявник просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ПрАТ «НЕК «Укренерго» 234678997,76 грн основного боргу та ухвалити в цій частині нове рішення про закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмету спору.

17.11.2024 через систему «Електронний суд» ПрАТ «НЕК «Укренерго» подало заяву про закриття провадження у справі у якій заявник просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ПрАТ «НЕК «Укренерго» 272841313,50 грн основного боргу та ухвалити в цій частині нове рішення про закриття провадження.

Вищевказані заяви обґрунтовані тим, що після прийняття оскаржуваного рішення і до дня засідання в апеляційному суді ПрАТ «НЕК «Укренерго» було погашено зобов`язання перед позивачем на суму 234678997,76 грн (заява від 16.10.2024) та на суму 38162315,74 грн, всього - 272841313,50 грн (заява від 17.11.2024).

Розглянувши заяви ПрАТ «НЕК «Укренерго» про закриття провадження у справі, колегія судді відзначає наступне.

Апеляційний суд враховує висновки, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 916/3006/23, щодо можливості прийняття на стадії апеляційного розгляду справи доказів та закриття провадження у справі, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі:

"7.35. Таким чином, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду висновує, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.

7.36. Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.

7.37. Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:

- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;

- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

7.38. У тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України".

Крім того колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалах від 09.08.2019 у справі № 910/12968/17, від 04.11.2019 у справі №916/313/18 зазначила, що, виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 302, 303 ГПК і статей 13, 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" можна зробити висновок, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №130/1001/17, від 25.06.2019 у справі №911/1418/17, від 15.01.2020 у справі №914/261/18, від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 29.09.2021 у справі №166/1222/20, від 19.04.2023 у справі №909/615/15, від 27.07.2023 у справі №759/29344/21 від 15.09.2023 у справі №910/6804/23 тощо).

Отже, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду превалюють над висновками Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяв ПрАТ «НЕК «Укренерго» про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір про участь у балансуючому ринку від 02.03.2020 № 21-150-08-20-00069/0063-04012.

Відповідач обсяг поставленої позивачем у період з лютого по вересень 2023 року балансуючої електричної енергії та факт наявності заборгованості не заперечив по договору.

Апелянт стверджує, що рахунки-фактури не є первинними документами та позивач починає відтік перебігу прострочки виконання зобов`язання за договором з моменту виставлення адміністратором розрахунків рахунку в MMS, а не з моменту направлення відповідачу відповідних рахунків-фактури.

Згідно з частиною сьомою статті 68 Закону України "Про ринок електричної енергії" за результатами роботи балансуючого ринку за відповідну добу на підставі даних оператора системи передачі та адміністратора комерційного обліку адміністратор розрахунків розраховує платежі оператора системи передачі та постачальників послуг з балансування за електричну енергію, ціни небалансу електричної енергії, а також обсяги небалансів електричної енергії учасників ринку і відповідні платежі за них та виставляє відповідні рахунки у порядку, визначеному правилами ринку.

Обов`язок адміністратора розрахунків щодо виставлення таких рахунків, стягнення та оплати платежів, здійснення фінансових розрахунків також закріплено у пункті 6 частини третьої статті 52 Закону та пункті 1.8.1 глави 1.8 розділу І Правил ринку.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виставлення рахунків та оплата платежів здійснюється відповідно до процедур та у строки, визначені Правилами ринку (пункт 4.1 договору).

Порядок розрахунку обсягів, ціни та вартості небалансів електричної енергії визначається Правилами ринку.

Згідно з пунктом 7.2.1 глави 7.2 розділу VII Правил ринку АР на щоденній основі надсилає через СУР (систему управління ринком) платіжний документ кожному ППБ із зазначенням суми, яка повинна бути сплачена ППБ за відповідний період за закупівлю балансуючої енергії. ППБ щодекадно надсилає АР платіжний документ із зазначенням суми, що повинна бути сплачена АР за відповідний період за закупівлю балансуючої енергії.

У розумінні положень пункту 1.2.1 глави 1.2 Правил ринку платіжний документ - рахунок, сформований адміністратором розрахунків учаснику ринку щодо оплати ним або адміністратором розрахунків своїх фінансових зобов`язань, що виникли в результаті участі на ринку електричної енергії такого учасника ринку; система управління ринком - програмно-інформаційний комплекс, що складається з окремих систем та підсистем, які забезпечують автоматичне управління даними та процесами, а також виконання розрахунків, передбачених цими Правилами, з урахуванням інтеграції з іншими програмно-інформаційними комплексами, які забезпечують необхідні функції.

Згідно із пунктом 7.7.4 глави 7.7 Правил ринку, оплата платіжного документа з банківського рахунку АР на банківський рахунок учасника ринку здійснюється протягом чотирьох робочих днів з дати направлення рахунка.

Отже, Правилами ринку встановлено, що документом який породжує виникнення у відповідача обов`язку щодо оплати за придбану балансуючу електричну енергію згідно з договором є саме рахунок-фактура.

Виходячи з положень Правил ринку обов`язком щодо формування, надсилання платіжних документів та здійснення розрахунків між учасниками ринку, зокрема, між позивачем та відповідачем, в Системі наділений саме адміністратор розрахунків.

У розумінні положень Правил ринку, з урахуванням змісту укладеного договору, направлення (надсилання, виставлення) рахунків на оплату учасникам ринку здійснюється адміністратором розрахунків через систему управління ринком, зокрема, систему розрахунків за небаланси електричної енергії.

Тобто, відповідач як адміністратор розрахунків уповноважений на їх виставлення та оформлення, а чотириденний строк на оплату, визначений у пункті 7.7.4 Правил ринку починає свій перебіг з моменту виставлення рахунків.

Питання правомірності обчислення строку для розрахунків з дня розміщення (формування) рахунку відповідачем у системі управління ринком неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом. Такий самий підхід щодо визначення моменту відліку строку на оплату платіжного документа у відповідності до пункту 7.7.4 глави 7.7 розділу VII Правил ринку (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин у наведених справах), був застосований судами і у постанові від 21.12.2021 зі справи №910/15364/20, постанові від 01.06.2022 зі справи №910/11109/21, постанові від 13.09.2022 зі справи №910/8901/20, постанові від 18.10.2020 зі справи №910/6578/21, від 08.11.2022 зі справи 910/21124/20, від 23.01.2024 у справі №910/21124/20.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 зазначено, що обов`язком щодо формування, надсилання платіжних документів та здійснення розрахунків між учасниками ринку в Системі наділений саме адміністратор розрахунків. При цьому, у розумінні положень Правил ринку (зокрема пункти 1.1.4, 1.1.2, 1.8.1, 1.11.1, 1.11.8, 5.11.1, 5.11.2, 5.28.1, 7.2.1, 7.7.4), направлення (надсилання, виставлення) рахунків на оплату учасникам ринку здійснюється адміністратором розрахунків (АР) через систему управління ринком. Іншого порядку та способу направлення рахунків, ні Правилами ринку, ні умовами договору не передбачено, а тому суд вважає належним їх направлення (формування) АР у системі управління ринком.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованим твердження апелянта про те, що обов`язок з оплати настає саме з моменту направлення позивачем відповідачу рахунків, оскільки п.7.2.1., п.7.7.4. Правил ринку чітко встановлений обов`язок сплатити рахунок протягом 4 днів з дати направлення рахунка адміністратором розрахунків саме через систему управління ринком.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність твердження апелянта про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.06.2023, згідно реєстру надходжень коштів за період з 01.05.2024 по 24.06.2024, що є додатком до довідки АТ "Ощадбанк" від 25.06.2024 від 16/2-09/606, станом на час розгляду справи заборгованість відповідача щодо сплати за отриману електричну енергію становить 474 782 550,37 грн (сума заборгованості заявлена до стягнення в останній редакції позовних вимог).

25 та 27 червня 2024 року (платіжні інструкції від 25.06.2024 №1002, від 27.06.2024 №1001, №1002, №1003, №1004, №1005, №1006, №1007) відповідач здійснив часткову оплату за отриману електричну енергію, а саме у сумі 150325400,29 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки на момент розгляду даної справи місцевим господарським судом предмет спору в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 150325400,29 грн припинив своє існування, судом було обґрунтовано закрите провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 150325400,29 грн, згідно із п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Невиконане зобов`язання відповідача за договором становить 324 457 150,08 грн. Заборгованість у сумі 324 457 150,08 грн підтверджується матеріалами справи на момент прийняття місцевим господарським судом рішення.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості у сумі 324 457 150,08 грн.

До суду апеляційної інстанції представником апелянта було подано нові докази погашення суми боргу. Проте, колегія суддів не вбачає підстав для закриття провадження у справі у відповідній частині з підстав, що були викладені вище.

У відповідності ст.625 ЦК України позивачем нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати у сумі 23460574,97 грн та 3% річних у сумі 18582561,38 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог). Нарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснені у такому порядку: на заборгованість за ІІ декаду лютого 2023 року - за загальний період з 07.03.2023 по 18.06.2024; на заборгованість за ІІІ декаду лютого 2023 року - за загальний період з 11.03.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за І декаду березня 2023 року - з 29.03.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІ декаду березня 2023 року - 31.03.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІІ декаду березня 2023 року - 13.04.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за І декаду квітня 2023 року - з 21.04.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІ декаду квітня 2023 року - з 03.05.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІІ декаду квітня 2023 року - з 11.05.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за І декаду травня 2023 року - з 23.05.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за І декаду липня 2023 року - з 21.07.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІІ декаду липня 2023 року - з 11.08.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за І декаду серпня 2023 року - з 23.08.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІ декаду серпня 2023 року - з 31.08.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІІ декаду серпня 2023 року - з 12.09.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за І декаду вересня 2023 року - з 21.09.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІ декаду вересня 2023 року - з 03.10.2023 по 25.06.2024; на заборгованість за ІІІ декаду вересня 2023 року - з 12.10.2023 по 25.06.2024.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 23460574,97 грн та 3% річних у сумі 18582561,38 грн.

Також колегія суддів відзначає, що у статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не зазначається про неможливість користування відповідачем грошовими коштами, що надходять на його поточний рахунок зі спеціальним режимом використання. Навпаки, відповідно до вказаної норми Закону відповідач має право використовувати грошові кошти, що надходять на його поточний рахунок зі спеціальним режимом використання для проведення подальших розрахунків з учасниками ринку за поставлену електричну енергію. Вказане свідчить про наявність права відповідача користуватись грошовими коштами, які надійшли на його поточний рахунок зі спеціальним режимом використання, та про право розпоряджатися вказаними коштами.

В постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/6636/21 сформовано таку правову позицію щодо застосування положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії. Зокрема, "зміст статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором".

Зазначену правову позицію також підтримано об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.02.2023 зі справи №910/9374/21. Крім того подібні за змістом висновки щодо застосування частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" викладено також у постановах Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №910/18611/21 та від 09.03.2023 у справі №910/18613/21.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим твердження апелянта про те, що не було встановлено факту користування відповідачем чужими коштами.

Щодо тверджень апелянта про наявність підстав для зменшення 3% річних на 90%, суд зазначає таке.

Згідно із ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, інфляційні втрати та відсотки річні не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, у зв`язку з знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та користування цими коштами. (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, від 22.02.2022 у справі № 924/441/20).

Так, у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зокрема зазначено, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. А тому судами правильно враховано вказаний правовий висновок Верховного Суду у справі № 910/4590/19.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №924/441/20 суд звертав увагу на необхідність врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та зазначав, що "виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання."

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17).

Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (аналогічний висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

У справі, яка розглядається, позивачем заявлено до стягнення 3% річних, тобто розмір передбачений законодавством (ч.2 ст.625 ЦК України), отже, в даному випадку, оцінюючи наявні матеріали справи, доводи відповідача щодо підстав зменшення 3% річних, відсутні підстави для зменшення заявленого до стягнення розміру 3% річних (аналогічний висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 921/94/21).

У постанові від 08.06.2022 у справі №910/6636/21 Верховний Суд зазначив, що "наявність рахунку із спеціальним режимом використання не виключає застосування до споживача пені за прострочення в оплаті отриманої електричної енергії, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19)".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для зменшення 3% річних на 90%.

Колегія суддів відзначає, що всі інші обґрунтування учасників судового процесу відповідно залишені судовою колегією без задоволення і не приймаються до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

При цьому судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник - ПрАТ "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО", в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/16282/23, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/16282/23 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/16282/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/16282/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Приватне акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.11.2024.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

Л.Г. Сітайло