ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Справа № 903/62/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Черначук А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 27 серпня 2024 року та на додаткову ухвалу від 11 вересня 2024 року по справі №903/62/23 (суддя Дем`як В.М.)

час та місце постановлення ухвали: 27 серпня 2024 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; овний текст ухвали складено 2 вересня 2024 року

час та місце постановлення додаткової ухвали: 11 вересня 2024 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; повний текст додаткової ухвали складено 12 вересня 2024 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз"

орган виконання Приватний виконавець виконавчого округу міста Київа Хорішко Олександр Олександрович

про стягнення 76 775 555 грн 33 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Ракітін П.С.;

від Відповідача - Козлюк З.Р.;

від Третьої особи - не з`явився;

від Органу виконання - Косяк Н.В..

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (надалі - Стягувач) до Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Волиньгаз (надалі Боржник) про стягнення 55 104 808 грн 38 коп. основного боргу, 5 176 830 грн 02 коп. пені, 1 834 313 грн 06 коп. 3% річних та 14 659 603 грн 87 коп. інфляційних втрат.

На виконання даного судового рішення від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 Стягувачу видано наказ мсцевого господарського суду №903/62/23-1 від 25 квітня 2024 року.

5 серпня 2024 року через електронний кабінет надійшла скарга Боржника на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича (надалі Орган виконання), згідно якої Боржник просить:

· визнати неправомірною бездіяльність Органу виконання у ВП №75632156 щодо не зняття арешту з усіх грошових коштів/електронних грошей, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях та належать Боржнику та не зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №75632156 щодо виконання наказу Господарського суду Волинської області по справі № 903/62/23 про стягнення з Боржника на користь Стягувача 55 104 808 грн 38 коп основного боргу, 5 176 830 грн 02 коп. пені, 1 834 313 грн 06 коп. 3% річних, 14 659 603 грн 87 коп. інфляційних втрат, 939 400 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору (а всього: 77 714 955 грн 33 коп.) до врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) Боржника, який бере участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу від 14 липня 2021 року №1639-IX;

· зобов`язати Орган виконання усунути порушення (поновити порушене право Боржника) шляхом зняття арешту з усіх грошових коштів/електронних грошей, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях та належать Боржнику та зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №75632156 до врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) Боржника, який бере участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу від 14 липня 2021 року №1639-IX.

Скарга обґрунтована незаконною та неправомірною бездіяльністю Органу виконання в частині не зняття арешту з грошових коштів/електронних грошей, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях Боржника, та не зупинення вчинення виконавчих дій у ВП № 75632156, чим на переконання Боржника порушуються права та інтереси Боржника. Скаржник доводить, що його підприємство має законодавчо передбачене право на врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" від 14 липня 2021 року № 1639-ІХ, у тому числі заборгованості, яка підтверджена рішенням Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі № 904/62/23.

Ухвалою місцевий господарський суд від 27 серпня 2024 року у задоволенні скарги Боржника на бездіяльність Органу виконання відмовлено.

Додатковою ухвалою від 11 вересня 2024 року заяву представника Органу виконання від 2 вересня 2024 року задоволено частково. Стягнуто з Боржника на користь Органу виконання 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Мотивуючи ухвалу, місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що зі змісту заяви Стягувача про примусове виконання рішення (том 7, а.с. 139-142) та матеріалів справи вбачається, що Стягувач звернувся до приватного виконавця щодо стягнення з Боржника за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року, 1 245 519 грн 64 коп. 3% річних; 1 600 297 грн 25 коп. пені; 12 016 2179 грн 24 коп. інфляційних втрат. Водночас, суд наголосив на тому, що з урахуванням часткового погашення Скаржником заборгованості за вказаний період, сума, що підлягає до стягнення становить 13 145 884 грн 77 коп..

Суд першої інстанції вказав, що заборгованість, яка стягується з скаржника за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року в сумі 13 145 884 грн 77 коп. не підлягає врегулюванню згідно абзацу 8 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", оскільки виникла після 28 лютого 2022 року. За наведених обставин, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що доводи Боржника про те ще, що ВП№75632156 підлягає зупиненню на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України Про виконавче провадження спростовані матеріалами справи.

Також, місцевий господарський суд в своїй ухвалі зауважив, що Скаржником не спростовано належними доказами те, що нарахування 3% річних, пені та інфляційних втрат на суму заборгованості, яка виникла до 31 грудня 2022 року однак не погашена підлягають стягненню з Боржника та не підлягають врегулюванню на підставі Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу".

Відтак судом першої інстанції встановлено, що матеріалами справи підтверджено, що сума заборгованості за ВП №75632156 в розмірі 13 145 884 грн 77 коп. не підпадає під дію частини 1 статті 6 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", що давало підстави для зупинення ВП №75632156 згідно пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України Про виконавче провадження як про це просив Боржник.

Мотивуючи додаткову ухвалу від 11 вересня 2024 року суд зазначає, що розглянувши подані докази наданих послуг (Договір про надання правової допомоги №16/24 від 8 серпня 2024 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги (Серія АІ №1676525 від 8 серпня 2024 року), Акт №05/24 приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №16/24 від 8 серпня 2024 року від 28 серпня 2024 року та платіжну інструкцію №6009 від 28 серпня 2024 року на суму 30 000 грн), суд першої інстанції визнав їх частково обґрунтованими.

Між тим, місцевий господарський суд зазначив, що враховуючи подані на адресу суду письмові пояснення (заперечення) представника Відповідача, останні приймаються судом із наступними висновками про можливість зменшення розміру таких витрат з 30000 грн до 15 000 грн, що на переконання суду є достатньою компенсацією витрат робочого часу, необхідного для участі в судових засіданнях та підготовки до судового процесу.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Боржник звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу Боржника на бездіяльність Органу виконання щодо не зупинення виконавчого провадження №75632156 та не зняття арешту з грошових коштів/електронних грошей Боржника, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях у справі №903/62/23 задовольнити в повному обсязі.

Боржник зазначає, що приватний виконавець на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про включення до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, зупиняє вчинення виконавчих дій щодо такого підприємства, а також знімає накладені арешти на майно та грошові кошти у випадку, якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу".

Мотивуючи дану апеляційну скаргу скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що у даній справі як Стягувачем, так і Органом виконання не заперечується той факт, що сума заборгованості, стягнута рішенням суду у даній справі 903/62/23, а саме те, що 55 104 808 грн 38 коп. основного боргу виникла до 28 лютого 2022 року включно та підлягає врегулюванню відповідно до Закону України № 1639, як і не заперечується і участь Боржника у процедурах, передбачених Законом України № 1639 та включення його до відповідного реєстру.

Звертає увагу на докази, які є в матеріалах справи, зазначаючи, що постановою НКРЕКП № 1372 від 2 листопада 2022 року Боржника включено до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" та на відсутність доказів виключення Боржника з Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу. На переконання апелянта, як на час відкриття виконавчого провадження N75632156, як на час накладення арештів на майно та кошти Боржника (25 липня 2024 року), так і на час розгляду даної скарги судом, Боржник був та залишається учасником процедури врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань), передбаченої Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу".

Таким чином, скаржник зауважує, що на момент звернення Боржника до Органу виконання з заявою від 1 серпня 2024 року №430-Сл-521-0724 були наявні дві обов`язкові обставини для зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні N 75632156, передбачені пунктом 15 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження: сума, що стягується за наказом N 903/62/23 від 25 квітня 2024 року підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу". Наголошує на факті перебування Боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, та вважає, що не зупинивши виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду Волинської області N 903/62/23 від 25 квітня 2024 року приватний виконавець допустив неправомірну бездіяльність, чим порушив майнові права Боржника.

Окрім того, не погоджуючись з винесеною додатковою ухвалою, Боржник звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану додаткову ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою в задоволені заяви представника Органу виконання про ухвалення додаткового рішення відмовити. Вказує, що у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги Боржника, зменшити розмір заявлених витрат на правову допомогу у вищевказаній справі до розміру співмірного з фінансовими можливостями Боржника на рівні 1000 гривень.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Боржник звертає увагу, що Боржник знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що підтверджується фінансовою звітністю та іншими доказами, які є в матеріалах справи, та були предметом дослідження під час розгляду заяви Боржника про розстрочку виконання рішення. Боржник зазначив, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Боржника на ухвалу від 27 серпня 2024 року (скарга на дії ДВС).

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 1 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Боржника на додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 11 вересня 2024 року по справі №903/62/23. Об`єднано апеляційну скаргу Боржника на ухвалу господарського суду від 27 серпня 2024 року та додаткову ухвалу від 11 вересня 2024 року по справі №903/62/23 у одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

На виконання вимог ухвали апеляційного господарського суду 7 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника Органу виконання надійшов відзив на апеляційну скаргу Боржника в якому просив залишити оскаржувану ухвалу та додаткову ухвалу без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Представник Органу виконання вказав, що з урахуванням часткового погашення, сума заборгованості за період виникнення з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року становить 13 145 884 грн 77 коп. Вказує, що Органом виконання за результатом розгляду заяви Стягувача про примусове виконання рішення, відкрито виконавче провадження № 75632156 в якому згідно постанови про відкриття виконавчого провадження стягується заборгованість за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року - 13 145 884 грн 77 коп.. Констатує, що відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі: якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом № 1639-IX, за умови перебування боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу. та що Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає зупинення вчинення виконавчих дій у разі: якщо сума, що стягується, частково не підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом № 1639-IX, за умови перебування боржника в Реєстрі. Аналіз даної норми очевидно вказує, що для зупинення виконавчих дій виконавець зобов`язаний встановити дві обставини: чи підлягає заборгованість, що стягується, врегулюванню відповідно до передбачених Законом № 1639-IX процедур; чи перебуває боржник у Реєстрі. Зауважує, що Стягувач у своїй заяві про примусове виконання рішення зазначив про те, що постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 1 листопада 2022 року № 1372 включено АТ «Волиньгаз» до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу. Також, Орган виконання просив стягнути з Боржника 40000 грн витрат на правничу допомогу понесених приватним виконавцем під час розгляду апеляційної скарги Боржника на ухвалу господарського суду Волинської області (скарга на дії ДВС).

Що ж стосується апеляційної скарги Боржника на додаткову ухвалу, то представником Органу виконання зазначено, що відповідно пункту 4.1 Договору, за погодженням сторін вартість послуг являється гонораром фіксованого розміру за надані послуги з урахуванням складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин, відповідає розумності та з урахуванням витраченого адвокатом часу з надання професійної правничої допомоги спрямованої на повне юридичне супроводження питань, пов`язаних з оскарженням дій або бездіяльності приватного виконавця для забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Таким чином, представник Органу виконання вказав. що Господарський суд Волинської області законно та обґрунтовано, не порушивши норми матеріального та процесуального права дійшов висновку про те, що заява представника приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення у справі №903/62/23 підлягала частковому задоволенню. Також, представник просив стягнути з Боржника 10000 грн витрат на правничу допомогу понесених приватним виконавцем під час розгляду апеляційної скарги Боржника на додаткову ухвалу господарського суду Волинської області.

На виконання вимог ухвали Північнозахідного апеляційного господарського суду 7 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від Стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу Боржника в якому Стягувач просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Стягувач вказав, що рішенням місцевого господарського суду від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 стягнуто зокрема і заборгованість, яка виникла після 28 лютого 2022 року, а саме: 1 245 519 грн 64 коп. трьох відсотків річних за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року; 1 600 297 грн 25 коп. пені за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року; 12 016 279 грн 24 коп. інфляційних втрат за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року. Разом з тим, з урахуванням часткового погашення, сума заборгованості за період виникнення з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року, на момент звернення із заявою про примусове виконання рішення до Органу виконання становила 13145884 грн 77 коп.. Констатував, що зазначена заборгованість являє собою 3% річних, інфляційні та пеню, які виникли (були нараховані), після 28 лютого 2022 року. Наголошує, що Закон №1639 містить чітку вказівку стосовно того, якого періоду виникнення заборгованість підлягає врегулюванню, а саме заборгованість яка виникла з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2022 року включно, тому 3% річних, інфляційні та пеня, які нараховані після 28 лютого 2022 року врегулюванню відповідно до Закону № 1639 не підлягають та можуть бути стягнуті примусово.

Також, Стягувач вказав, що беручи до уваги складність справи, час витрачений представником заявника у судових засіданнях, обсягом виконаних робіт адвоката, послуг правничої допомоги щодо представництва його інтересів у суді першої інстанцій під час розгляду справи (скарги), скаржник вважає достатність наявних підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягали розподілу між сторонами, а саме з Скаржника на користь Стягувача в розмірі 15 000 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 23 жовтня 2024 року проведення підготовчих дій закінчено, призначено розгляд апеляційних скарг на 6 листопада 2024 року об 15:20 год..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2024 року клопотання представників Стягувача та Органу виконання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено; призначено розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні від 6 листопада 2024 року, представник Боржника підтримав доводи апеляційних скарг та просив оскаржувані ухвалу та додаткову ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу Боржника на бездіяльність Органу виконання щодо не зупинення виконавчого провадження №75632156 та не зняття арешту з грошових коштів/електронних грошей Боржника, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях у справі №903/62/23 задовольнити в повному обсязі. Представник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що у даній справі Стягувачем, так і приватним виконавцем не заперечується той факт, що сума заборгованості, стягнута рішенням суду у даній справі 903/62/23, а саме 55 104 808 грн 38 коп. основного боргу виникла до 28 лютого 2022 року включно та підлягає врегулюванню відповідно до Закону України № 1639, як і не заперечується і участь Боржника у процедурах, передбачених Законом України № 1639 та включення його до відповідного реєстру. Звернув увагу на докази, які є в матеріалах справи, вказуючи, що постановою НКРЕКП № 1372 від 2 листопада 2022 року Боржника включено до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу". Представник зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази виключення Боржника з Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу. Вважає, що як на час відкриття виконавчого провадження N75632156, як на час накладення арештів на майно та кошти Боржника 25 липня 2024 року, так і на час розгляду даної скарги судом, Боржник був та залишається учасником процедури врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань), передбаченої Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу". Також представник Боржника просив скасувати оскаржувану додаткову ухвалу та прийняти постанову, якою в задоволені заяви представника Органу виконання про ухвалення додаткового рішення відмовити. У випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги Боржника, просив зменшити розмір заявлених витрат на правову допомогу у вищевказаній справі до розміру співмірного з фінансовими можливостями Відповідача (на рівні 1000 гривень).

В судовому засіданні від 6 листопада 2024 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Органу виконання просив залишити оскаржувану ухвалу та додаткову ухвалу без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Представник Органу виконання вказав, що з урахуванням часткового погашення, сума заборгованості за період виникнення з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року становить 13 145 884 грн 77 коп. за результатом розгляду заяви Стягувача про примусове виконання рішення, відкрито виконавче провадження № 75632156 в якому згідно постанови про відкриття виконавчого провадження стягується заборгованість за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року - 13 145 884 грн 77 коп.. Зазначив, що відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі: якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом № 1639-IX, за умови перебування боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу. Представник констатував, що Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає зупинення вчинення виконавчих дій у разі: якщо сума, що стягується, частково не підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом № 1639-IX, за умови перебування боржника в Реєстрі. Стверджує, що аналіз даної норми очевидно вказує, що для зупинення виконавчих дій виконавець зобов`язаний встановити дві обставини: чи підлягає заборгованість, що стягується, врегулюванню відповідно до передбачених Законом № 1639-IX процедур; чи перебуває боржник у Реєстрі.

Що ж стосується апеляційної скарги Боржника на додаткову ухвалу, то представником Органу виконання зазначено, що Господарський суд Волинської області законно та обґрунтовано, не порушивши норми матеріального та процесуального права дійшов висновку про те, що заява представника Органу виконання про ухвалення додаткового рішення у справі №903/62/23 підлягала частковому задоволенню.

В судовому засіданні від 6 листопада 2024 року, представник Стягувача просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Представник Стягувача вказав, що з урахуванням часткового погашення, сума заборгованості за період виникнення з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року, на момент звернення із заявою про примусове виконання рішення до Органу виконання становила 13145884 грн 77 коп. та, що зазначена заборгованість являє собою 3% річних, інфляційні та пеню, які виникли, після 28 лютого 2022 року. Представник констатував, що Закон №1639 містить чітку вказівку стосовно того, якого періоду виникнення заборгованість підлягає врегулюванню, а саме заборгованість яка виникла з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2022 року включно, тому 3% річних, інфляційні та пеня, які нараховані після 28 лютого 2022 року врегулюванню відповідно до Закону № 1639 не підлягають та можуть бути стягнуті примусово. Також, представник вказав, що беручи до уваги складність справи, час витрачений представником заявника у судових засіданнях, обсягом виконаних робіт адвоката, послуг правничої допомоги щодо представництва його інтересів у суді першої інстанцій під час розгляду справи (скарги), на його переконання вбачається достатність наявних підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягали розподілу між сторонами, а саме з Скаржника на користь Заявника в розмірі 15 000 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Заслухавши пояснення представників Органу виконання, Стягувача та Боржника, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційні скарги Боржника на ухвалу та додаткову ухвалу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 задоволено позовні вимоги Стягувача до Боржника про стягнення 55 104 808 грн 38 коп. основного боргу, 5 176 830 грн 02 коп. пені, 1 834 313 грн 06 коп. 3% річних та 14 659 603 грн 87 коп. інфляційних втрат.

На виконання судового рішення від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 на користь Стягувача судом першої інстанції видано наказ №903/62/23-1 від 25 квітня 2024 року.

Скаржник зазначає, що приватним виконавцем Щербаковим І.М. 10 червня 2024 року було відкрито виконавче провадження №75256047, в межах якого вчинялись дії з примусового стягнення сум заборгованості.

В подальшому, ухвалою Господарського суду Волинської області від 24 липня 2024 року Боржника на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича задоволено частково. Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича щодо винесення постанов від 10 червня 2024 року ВП №75256047 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання наказу Господарського суду Волинської області по справі №903/62/23-1 від 25 квітня 2024 року; арешту коштів Боржника в сумі 16348805 грн 74 коп.; арешту майна Боржника в сумі 16 348 805 грн 74 коп.; зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання у частині виконання 61 913 459 грн 20 коп. за наказом про примусове виконання рішення Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23. Закрито провадження щодо розгляду скарги Боржника на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича в частині вимог щодо визнання його неправомірних дій протиправними та скасування постанови від 10 червня 2024 року у ВП №75256047 про стягнення з Боржника основної винагороди в сумі 1 486 209 грн 61 коп. та про стягнення з Боржника мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 500 грн.

Боржник зазначає, що представники Стягувача подали до приватного виконавця Щербакова І.М. заяву про повернення виконавчого документу без виконання від 24 липня 2024 року та отримавши виконавчий документ повторно 24 липня 2024 року подали його для виконання до Органу виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, 25 липня 2024 року Органом виконання винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №75632156 щодо примусового виконання наказу по справі №903/62/23-1 виданого 25 квітня 2024 року на виконання рішення Господарського суду Волинської області у даній справі про стягнення з Боржника на користь Стягувача 55104808 грн 38 коп. основного боргу, 5 176 830 грн 02 коп. пені, 1 834313 грн 06 коп. 3% річних, 14 659 603 грн 87 коп. інфляційних втрат (том 7, а.с. 12).

У постанові про відкриття виконавчого провадження №75632156 від 25 липня 2024 року, виконавцем зазначено наступне: Із заяви стягувача встановлено наявність майна боржника на території виконавчого округу міста Києва. Одночасно, в заяві стягувач просить виконати рішення суду у частині заборгованості , яка виникла після 28.02.2022 року в сумі 13 145 884,77 грн..

Крім того, Органом виконання винесено постанову про стягнення з Боржника основної винагороди у розмірі 1 314 588 грн 48 коп. (том 7, а.с. 14) та постанову про стягнення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 586 грн 44 коп. (том 7, а.с. 13).

Того ж дня, Органом виконання винесено постанову про арешт коштів Боржника у ВП№ 45632156 у якій постановлено накласти арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/ електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать Боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 14 461 059 грн 69 коп..

1 серпня 2024 року Боржник звернувся до приватного виконавця з заявою №430-Сл-521-0724 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №75632156 відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України Про виконавче провадження та зняття арешту з коштів на рахунках боржника та майна боржника, з врахуванням того, що сума, що стягується, ніби-то підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", за умови перебування Боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу (том 7, а.с. 22-23).

Листом від 2 серпня 2024 року №1630 Орган виконання відмовив у задоволенні заяви Боржника та зазначив, що у заяві Стягувача викладеній у порядку статті 26 Закону України Про виконавче провадження, виконавця повідомлено, що провадження щодо примусового виконання рішення Господарського суду Волинської області у справі № 903/62/23 має виконуватись у сумі 1314 884 грн 77 коп. - лише у частині заборгованості, яка виникла після 28 лютого 2022 року та що в обґрунтування зазначеної позиції Стягувачем додано відповідні докази: копію позову та додатків до нього. Одночасно виконавець зазначив, що відповідно до положень Закону №1639 останній не належить до числа учасників процедури з врегулювання заборгованості, тому не вправі був самостійно приймати рішення щодо наявності та/або відсутності умов для списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних у ході процедури врегулювання заборгованості, а відтак формально, сума заборгованості, що виникла після 28 лютого 2022 року підлягає стягненню (том 7, а.с. 25).

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду, зважаючи на доводи та зміст апеляційної скарги у даній справі є доводи щодо застосування до Боржника дії Закону № 1639-ІХ, а саме, щодо врегулювання за рахунок видатків державного бюджету заборгованості у тому числі за травень та вересень 2021 року, визнаної рішенням суду від 14 лютого 2024 року в даній справі.

Досліджуючи дані правовідносини на предмет їх нормативно правового регулювання в процесі виконання судового рішення, колегія суду приймає до уваги наступні положення діючого законодавства України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до статтей 18, 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу дії статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Законом України "Про виконавче провадження", встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 2 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України та при здійсненні виконавчого провадження діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження», а тому просить відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

У відповідності до частини 2 статті 343 Господарського процесуального України: у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно частини 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України: якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Розглядаючи основні доводи, котрими Боржник обгрунтовує підставність звернення до суду із скаргою та наведені в апеляційних скаргах доводи стосовно того, що його підприємство має законодавчо передбачене право на врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" від 14 липня 2021 року № 1639-ІХ, у тому числі заборгованості, яка підтверджена рішенням Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі № 904/62/23, колегія суду зауважує таке.

Розглядаючи питання застосування статті 6 Закону №1639-ІХ (у редакції Закону № 2479-ІХ) до спірних правовідносин (в т.ч. за встановлених судами попередніх інстанцій обставин погашення суми основного боргу до набрання ним чинності) колегія суду враховує наступне.

У відповідності до приписів пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України Про виконавче провадження виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", за умови перебування боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.

14 липня 2021 року прийнято Закон України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" № 1639- ІХ.

У статті 6 Закону № 1639-ІХ (у редакції Закону № 2479-IX) унормовано механізм списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуги з його транспортування

Судова колегія виходить з того, що законодавець на державному рівні ураховує обставини щодо неможливості підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити свої розрахунки та саме з прийняттям Закону № 1639-ІХ визначає порядок певних дій, спрямованих на врегулювання такої заборгованості, зокрема, шляхом проведення взаєморозрахунків за рахунок видатків державного бюджету, реструктуризації заборгованості за природний газ та послуги з його транспортування та списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуги з його транспортування.

При цьому надалі законодавець з метою врегулювання в умовах воєнного стану окремих відносин на ринку природного газу та у сферах тепло-гарячого водопостачання прийняв Закон № 2479-IX, яким запроваджено комплекс механізмів для покриття збитків та втрат відповідних суб`єктів господарювання, зумовлених впровадженим мораторієм, застосуванням інших інструментів державного регулювання, а також наслідками військових дій на усій території України, за рахунок коштів Державного бюджету України. Зокрема, встановлено перелік та механізми фінансування відповідних гарантій та компенсацій, спрямованих на забезпечення сталого функціонування ринку природного газу та сфери теплопостачання в умовах воєнного стану та у післявоєнний період.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1639-ІХ (у редакції Закону № 2479-IX) дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості (грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені в Реєстр.

Як встановлено у статті 3 Закону № 1639-ІХ (у редакції Закону № 2479-IX), для участі у процедурі врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єкти ринку природного газу включаються до Реєстру, який веде НКРЕКП.

Відповідно до положень статей 2, 3 цього Закону таке підтвердження має здійснюватися НКРЕКП в установленому цим Законом порядку (на підставі висновків аудиторів та остаточного підтвердження НКРЕКП обсягів заборгованості за результатами процедури верифікації

Правова конструкція положень статті 6 Закону №1639-ІХ (у редакції змін внесених Законом №2479-IX з 19 серпня 2022 року) дає підстави дійти висновку, що законодавцем надано можливість учасникам ринку природного газу - боржникам у правовідносинах, які стосуються дебіторської заборгованості за договорами про надання послуг з транспортування природного газу, яка підлягає врегулюванню відповідно до статті 1 цього Закону та яка погашена до 31 грудня 2022 року застосувати компенсаторні механізми задля уникнення та/або покриття збитків (звільнення їх від сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат), або шляхом їх списання у разі включення такої заборгованості до Реєстру, або застосування інших положень цієї статті, шляхом можливості їх не нараховувати лише на реструктуризовану сторонами заборгованість у порядку, визначеному цим Законом.

У контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що внесення змін до законодавства шляхом його зміни/доповнень/конкретизації щодо особливостей врегулювання відносин, зокрема, на ринку природного газу свідчить про те, що при одночасному існуванні умов, а саме: сума основної заборгованості за договорами про надання послуг з транспортування природного газу, яка підлягає врегулюванню відповідно до статті 1 Закону № 1639-ІХ має бути погашена до 31 грудня 2022 року; суб`єкт ринку природного газу, включений до Реєстру - підлягають реалізації заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості за природний газ та послуги з його транспортування визначені Законом № 1639-ІХ.

Згідно з абзацом 8 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" врегулюванню відповідно до цього Закону підлягає заборгованість операторів газорозподільних систем, у тому числі підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, та/або реструктуризована, за договорами з транспортування природного газу, укладеними з особою, що здійснює функції оператора газотранспортної системи з 1 січня 2020 року, яка виникла з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2022 року включно.

У той же час, рішенням Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 стягнуто зокрема і заборгованість, яка виникла після 28 лютого 2022 року, а саме:

· 1 245 519 грн 64 коп. три відсотки річних за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року;

· 1 600 297 грн 25 коп. пеня за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року;

· 12 016 279 грн 24 коп. інфляційні втрати за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року.

Разом з тим, з урахуванням часткового погашення, сума заборгованості за період виникнення з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року, на момент звернення із заявою про примусове виконання рішення до Органу виконання становила 13145884 грн 77 коп.. Зазначена заборгованість складається з інфляційних втрат, 3% річних та пені, які виникли (були нараховані), після 28 лютого 2022 року.

Як вже було зазначено вище, Закон №1639 містить чітку вказівку стосовно того, якого періоду виникнення заборгованість підлягає врегулюванню, тобто має встановленні часові обмеження, а саме заборгованість яка виникла з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2022 року включно. З даного колегія суду виснує, що 3% річних, інфляційні та пеня, які нараховані після 28 лютого 2022 року врегулюванню відповідно до Закону № 1639 не підлягають та можуть бути стягнуті примусово.

При цьому, Скаржник у своїй апеляційній скарзі зазначив про те, що постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 1 листопада 2022 року № 1372 включено Боржника до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.

При цьому, до повноважень державного/приватного виконавця під час відкриття виконавчого провадження не віднесено права самостійно вирішувати питання стосовного того чи відноситься заборгованість, що підлягає стягненню за виконавчим документом до тієї заборгованості яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».

Водночас Законом № 1639-ІХ не передбачено припинення зобов`язання щодо суми основного боргу за поставлений газ, а лише визначено певну процедуру (заходи), яка надає можливість врегулювати заборгованість у спосіб, визначений законом. Тобто в даному випадку повинна бути вчинена юридично значима дія щодо фактичного погашення суми основного боргу за поставлений природний газ, зокрема, укладено договір про організацію взаєморозрахунків між: учасниками спору та/або договір про реструктуризацію заборгованості з оплати природного газу та послуги з його транспортування тощо та погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року. Відтак, Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» з усіма змінами і доповненнями не є підставою для не стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за період після 28 лютого 2022 року, а може бути застосовано лише до періоду визначеного у цьому Законі, а саме з 1 січня 2020 року до 28 лютого 2022 року саме під час запровадження механізму врегулювання заборгованості, визначеного Законом.

В свою чергу із дослідженого рішення Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23, вбачається, що за ним стягнуто зокрема і заборгованість, яка виникла після 28 лютого 2022 року, а відтак дана заборгованість знаходиться поза межами строку встановленого Законом №1639-ІХ, що унеможливлює застосування вказаного Закону до вказаної заборгованості.

Все вищевказане призводить колегію суду до висновку щодо часткової вірності твердження апелянта, що заборгованість за судовим рішенням по даній справі підлягає врегулюванню за Закном №1639-IX, проте не у всій сумі (як то вважає Боржник), а лише в частині заборгованості, пені, річних та інфляційних, котрі виникли в період з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2022 року. В той же час Органом виконання відкрито провадження з примусового виконання даного рішення за інший період (період після 28 лютого 2022 року), що вказує на те, що доводи апелянта у цій частині є хибними (адже участь його у процедурі за Законом №1639-IX в тому числі й частково за судовим рішенням у даній справі не надає йому права на списання будь-яких інших заборгованостей, що не стосуються дії цього Закону, а отже і не позбавляють контрагента права щодо стягнення таких (інших) сум).

Отже заборгованість за судовим рішенням, що зазначена Стягувачем у заяві про примусове виконання даного рішення як частина заборгованості стягнута рішенням Господарського суду Волинської області від 14 лютого 2024 року в справі №903/62/23 та не підлягає врегулюванню відповідно до процедур передбачених Законом №1639-IX, фактично є такою заборгованістю, а отже підлягає до примусового виконання.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги Боржника щодо того, що Орган виконання мав зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №75632156 також в сумі, котра не підлягає врегулюванню відповідно до Закону № 1639-IX, безпідставними та такими що прямо суперечать пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом положень частини 3 статті 26 закону України Про виконавче провадження, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Отже, стягнення з Боржника заборгованості за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року в сумі 13145 884 грн 77 коп. є правом Стягувача, яке останній реалізував шляхом подачі Органу виконання відповідної заяви про примусове виконання рішення у відповідності до приписів частини 3 статті 26 Закону України Про виконавче провадження адже не підлягає під дію Закону № 1639-IX.

Підсумовуючи усе колегія суду ще раз наголошує, що заборгованість яка стягується з Боржника за період з 1 березня 2022 року по 30 листопада 2022 року в сумі 13 145 884 грн 77 коп. не підлягає врегулюванню згідно абзацу 8 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", оскільки виникла після 28 лютого 2022 року.

Відтак, колегія суддів виснує, що доводи Боржника про те, що ВП№75632156 підлягає зупиненню на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України Про виконавче провадження спростовані доказами, долученими до матеріалами справи та всім вищевстановленим.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд апеляційної інстанції виснує, що винесення Органом виконання постанов про арешт грошових коштів Боржника у зазначеній сумі на всіх відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів Боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення Стягнення на які заборонено законом, та належать Боржнику, здійснено Органом виконання відповідно до вимог законодавства, з метою належного виконання виконавчого документу.

Відтак, матеріалами справи підтверджено те, що сума заборгованості за ВП №75632156 в розмірі 13 145 884 грн 77 коп. не підпадає під дію частини 1 статті 6 закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", що по суті і давало підстави для зупинення ВП №75632156 згідно пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України Про виконавче провадження. В той же час як встановлено вище, Органом виконання відкрито виконавче провадження не на всю суму заборгованості за судовим рішенням по даній справі, а лише на її частину, що не поглинається періодом, визначеним у Закону № 1639-IX.

З огляду на встановлені судом обставини за сукупністю наданих сторонами доказів, колегія суду приймає до висновку про відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи усе вищевстановлене в даному судовому рішенні, колегія суддів виснує, що дії Органу виконання щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та відмови в зупиненні виконавчого провадження за заявою Боржника, не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», є законними, а відтак такими, що не підлягає скасуванню.

За таких обставин скарга Боржника не підлягає задоволенню.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювану ухвалу без змін з огляду на її законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно-західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даної ухвали (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, розглянувши апеляційну скаргу Боржника на додаткову ухвалу від 11 вересня 2024 року, в якій Боржник просив оскаржувану додаткову ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою в задоволені заяви представника Органу виконання про ухвалення додаткового рішення відмовити, а у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги Боржника, зменшити розмір заявлених витрат на правову допомогу у вищевказаній справі до розміру співмірного з фінансовими можливостями Відповідача на рівні 1000 гривень, колегія суду зауважує наступне.

2 вересня 2024 року від представника Органу виконання надійшла заява про ухвалення додаткового рішення за вх.№ 01-74/1241/24 від 2 вересня 2024 року у якій представник Органу виконання просив стягнути з Боржника на користь Органу виконання понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Ухвалою господарського суду від 3 вересня 2024 року прийнято та призначено до розгляду у судовому засіданні заяву представника Органу виконання про ухвалення додаткового рішення у справі за вх.№ 01-74/1241/24 від 2 вересня 2024 року на 11 вересня 2024 року.

Представник Боржника подав суд першої інстанції пояснення на заяву про ухвалення додаткового рішення за вх.№ 01-75/6027/24 від 9 вересня 2024 року у яких заперечував щодо задоволення останньої та доводив, що Боржник знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що підтверджується фінансовою звітністю та іншими доказами, які є в матеріалах справи, та були предметом дослідження під розгляду заяви Боржника про розстрочку виконання рішення в частині сплати судового збору судом першої та апеляційної інстанції. Крім того, представник Боржника зазначає, що загальна сума, заявлена до компенсації у розмірі 30000 грн, надмірно завищена, а відтак у випадку винесення додаткового рішення, просить зменшити розмір заявлених витрат на правову допомогу у вищевказаній справі до розміру співмірного з фінансовими можливостями Боржника на рівні 1000 грн.

Додатковою ухвалою від 11 вересня 2024 року, з підстав вказаних у даній додатковій ухвалі, заяву представника Органу виконання про ухвалення додаткового рішення у справі №903/62/23 задоволено частково. Стягнуто з Боржника на користь Органу виконання 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апелянт зауважив, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними з розглянутою справою.

Згідно зі статтею 16 Господарського процесуального кодексу України: учасники справи мають право користуватися правничою допомогою; представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

В силу дії пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (а саме: - подання (заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи); зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

За положеннями частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України вбачається що, судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального України: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (аналогічна правова позиція наведена в додатковій ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21.

На підтвердження понесених витрат в сумі 30 000 грн 00 коп. представник Органу виконання (клієнт) надав договір про надання правової допомоги №16/24 від 8 серпня 2024 року укладений між Органо виконання та Адвокатським Бюро «НАТАЛІЇ КОСЮК» (том.7, а.с. 230).

У відповідності до пункту 1.1 договору, клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання за винагороду (гонорар) надати послуги адвоката, спрямовані на юридичне супроводження питань, пов`язаних з оскарженням дій або бездіяльності приватного виконавця, стягнення шкоди (та всіх інших спорах пов`язаних з діяльністю приватного виконавця) у справі 903/62/23. Під юридичною допомогою вважається: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності приватного виконавця; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів приватного виконавця у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Пунктом 4.1 Договору визначено, що за погодженням сторін вартість послуг являється гонораром фіксованого розміру за надані послуги з урахуванням складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин, відповідає розумності та з урахуванням витраченого адвокатом часу з надання професійної правничої допомоги спрямованої на повне юридичне супроводження питань, пов`язаних з оскарженням дій або бездіяльності приватного виконавця для забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно підпункту 4.1.1 договору, на всіх стадіях (частинах) судового розгляду у Господарському суді Волинської області у справі 903/62/23 становить 30 000 грн, незалежно від кількості судових засідань.

Пунктом 4.2 Договору визначено, що виплата винагороди виконавцю здійснюється клієнтом після підписання Акту приймання-передачі наданих послуг протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання відповідного рахунку, виставленого виконавцем на оплату.

У відповідності до пункту 4.3 Договору, Акт приймання-передачі наданих послуг формується виконавцем та має бути розглянутий і підписаний клієнтом протягом 5 (п`яти)робочих днів з моменту отримання (у випадку відсутності зауважень щодо його змісту). Акт приймання-передачі наданих послуг складається в двох примірниках, по одному примірнику для кожної сторони. За наявності у клієнта зауважень (уточнень) щодо змісту Акту приймання-передачі наданих послуг, він повинен не пізніше 3 (трьох) робочих днів повідомити (у такому випадку, сторони разом погоджують остаточну редакцію Акту приймання-передачі наданих послуг).

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами їх зобов`язань.

В подальшому, 28 серпня 2024 року між сторонами підписано акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №16/24 від 8 серпня 2024 року, відповідно до якого адвокатом Адвокатського бюро «НАТАЛІЇ КОСЯК» Косяк Наталією Вікторівною надано Органу виконання правову допомогу (адвокатські послуги) під час розгляду у Господарському суді Волинської області справи №903/62/23 з розгляду скарги Боржника на бездіяльність приватного виконавця. У акті також зазначено, що вартість послуг - являється гонораром фіксованого розміру (том 7, а.с. 232).

При цьому надані адвокатські послуги наступного характеру: ознайомлення з матеріалами справи (виконавчого провадження №75632156 та скаргою Боржника) та виготовлення скан-копій для суду та сторін справи №903/62/23; формування правової позиції Органу виконання щодо відзиву на скаргу Боржника на бездіяльність Органу виконання (аналітика та новели законодавства, судова практика у питаннях вчинення виконавчих дій та прийняття виконавчих документів); складання заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вих. №14/08 від 12 серпня 2024 року та вих. №17/08 від 16 серпня 2024 року); складання заяви про відвід судді (вих. №15/08 від 14 серпня 2024 року); складання письмових пояснень на скаргу Боржника на бездіяльність приватного виконавця у справі №903/62/23 (вих. №16/08 від 14 серпня 2024 року); формування пакету документів та виготовлення скан-копій, направлення письмових пояснень, заяв сторонам по справі з урахуванням наявності світла та інтернету з ЕЦП (електронно цифровим підписом адвоката) у системі Електронний Суд; участь адвоката Косяк Н.В. у судових засіданнях у Господарському суді Волинської області у справі №903/62/23 з розгляду скарги Боржника на бездіяльність приватного виконавця Органу виконання; підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення, формування пакету документів та виготовлення копій для заяви про ухвалення додаткового рішення (щодо судових витрат).

У акті зазначено, що адвокатські послуги надані виконавцем у повному обсязі. Сторони претензій одна до одної не мають. Акт підписаний сторонами та скріплений печатками.

Із платіжної інструкції №6009 від 28 серпня 2024 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що Орган виконання сплатив Адвокатському об`єднанню «НАТАЛІЇ КОСЯК» 30 000 грн, згідно договору про надання правової допомоги №16/24 (том 7, а.с. 233).

З аналізу зазначених положень Договору слідує, що розмір витрат на правничу допомогу встановлено у фіксованому розмірі.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала у справі № 922/1964/21, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18.

Частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Дослідивши акт наданих послуг в розрізі детального опису виконаних робіт, колегією суддів враховується, що більшість робіт, виконаних Адвокатом пов`язаних саме із складанням та написанням відзиву на скаргу Боржника без створення нових доказів, що вказує про поглинання робіт пов`язаних із підготовкою відзиву самим же написанням відзиву на скаргу Боржника. При цьому, колегія суддів вважає підставними витрати на правничу допомогу, пов`язані із участю в судовому засіданні.

В той же час суд відхилає доводи апелянта, щодо того, що вказані витрати на правову допомогу ніби-то є неспівмірними з розглянутою справою. Суд констатує, що оскаржуючи дії Органу виконання саме в аспекті поданої скарги апелянт по суті добивається невиконання судового рішення щодо стягнення з нього 13145884 грн 77 коп. та по суті зупинив виконання судового рішення в цій частині на час такого оскарження, що вказує на те, що неможливо говорити про неспівмірність витрат, котрі просить стягнути з нього Орган виконання, в контексті вищезазначеної мети Бржника (а тим більше в контексті стягненої судами суми витрат -15000 грн).

Що ж до доводу про ніби-то важкий матеріальний стан Боржника (в контексті зменшення суми стягнення до 1000 грн), то суд апеляційної інстанції критично ставиться до таких доводів апелянта та звертає увагу не лише на те, що сама по собі збитковість не є підставою для безумовного такого зменшення але й на те, що Боржник вказуючи про таку собі постійну збитковість не ліквідується аби діяльність котрою він займається займалася інша (не така збитка юридична особа) особа.

Відтак виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу розумності судових витрат, враховуючи вищезазначене та всі аспекти і складність даної справи, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21 щодо можливості зменшення фіксованої суми гонорару, враховуючи заперечення Боржника щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зважаючи на відмову в задоволенні скарги Боржника, суд апеляційної інстанції доходить висновку про стягнення з Боржника на користь Органу виконання 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу в місцевому господарському суді, адже саме такий їх розмір судом визначається як справедливий, а також таким, що відповідає критерію реальності та розумності таких витрат. В задоволенні решти судових витрат на правничу допомогу апеляційний господарський суд відмовляє.

Судове рішення в цій частині щодо стягнення 15000 грн витрат і було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд залишає і додаткове рішення місцевого господарського суду без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 27 серпня 2024 року по справі №903/62/23 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" на додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 11 вересня 2024 року по справі №903/62/23 - залишити без задоволення.

3. Ухвалу Господарського суду Волинської області від 27 серпня 2024 року по справі №903/62/23 - залишити без змін.

4. Додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 11 вересня 2024 року по справі №903/62/23 - залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

7. Справу № 903/62/23 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 13 листопада 2024 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.