УХВАЛА

про закриття провадження у справі

м. Київ

31.10.2024Справа № 910/17713/19

За позовом Spintrex Holdinfs LTD

до 1. Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

2. Міністерства фінансів України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

2. Національний банк України

3. Кабінет Міністрів України

про визнання договорів недійсними

Суддя Котков О.В.

Представники учасників справи:

від позивача Чимбар А.Д.;

від відповідача-1 Трембач О.С.;

від відповідача-2 Іщенко Р.А.;

від третьої особи-1 не з`явилися;

від третьої особи-2 Мала О.Р.;

від третьої особи-3 Шокун О.В.

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2019 року до Господарського суду міста Києва від Spintrex Holdinfs LTD (позивач) надійшла позовна заява б/н від 13.12.2019 року до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (відповідач-1), Міністерства фінансів України (відповідач-2), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати недійсним з моменту укладення договір про придбання акцій № 68/2016 від 20.12.2016р. та акт приймання-передавання за договором про придбання акцій №68/2016 від 20 грудня 2016 року, що укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", від імені якого діяв Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ "Приватбанк" Славкіної Марини Анатоліївни та Spintrex Holdinfs LTD, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк" Шевченко Андрій Миколайович;

- визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та акт виконання зобов`язань до договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою Україна в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21.12.2016р., були власниками простих іменних акцій ПАТ КБ "Приватбанк", від імені яких діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк" Шевченко Андрій Миколайович в інтересах та за рахунок якої діяло ПАТ АБ "Укргазбанк", в частині, що стосується прав та інтересів Spintrex Holdinfs LTD.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані за своїм змістом суперечать вимогам ст. 203, 237, 238 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність правових підстав для визнання їх недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/17713/19 здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.01.2020 року.

В підготовчому засіданні 21.01.2020 року судом оголошувалася перерва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України та Кабінет Міністрів України, зупинено провадження у справі № 910/17713/19 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/7620/17. Зобов`язано учасників справи повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі № 910/17713/19.

28.08.2024 року через систему «Електронний суд» від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання б/н від 28.08.2024 року «Про поновлення провадження у справі».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 року поновлено провадження у справі № 910/17713/19, підготовче засідання призначено на 03.10.2024 року.

У зв`язку з перебуванням судді Коткова О.В. у відпустці, підготовче засідання, призначене на 03.10.2024 року не відбулося, підготовче засідання призначено на 31.10.2024 року.

26.09.2024 року через систему «Електронний суд» від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання б/н від 26.09.2024 року «Про закриття провадження у справі», в якому відповідач просить закрити провадження у справі на підставі пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13.05.2020 №590-ІХ.

В підготовчому засіданні 31.10.2024 року судом було розглянуте та задоволене клопотання Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про закриття провадження у справі. Задовольняючи вказане клопотання суд виходив з наступного.

13.12.2016 року Комісія Національного банку України з питань визначення пов`язаних із банками осіб та перевірки операцій банків з такими особами прийняла рішення № 105 "Про визначення осіб пов`язаними з ПАТ "КБ "Приватбанк", яким визнала Spintrex Holdinfs LTD пов`язаною з ПАТ "КБ "Приватбанк" особою.

18.12.2016 року Правлінням Національного Банку України прийнято рішення № 498-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до категорії неплатоспроможних" та № 499-рш/БТ "Про надання пропозиції Кабінету Міністрів України щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави", яким запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути виведення неплатоспроможного ПАТ "КБ "Приватбанк" з ринку у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону № 4452-VI, а саме шляхом продажу Банку інвесторові в особі держави та серед іншого, визначено мінімальну потребу в капіталізації ПАТ "КБ "Приватбанк" на суму 116,8 млрд. грн.

20.12.2016 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб прийняв рішення № 2887 "Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "Приватбанк", яким погодив умови договорів про придбання акцій додаткової емісії від імені пов`язаних осіб неплатоспроможного банку та визначив повноважних осіб для забезпечення укладання оспорюваного договору.

20.12.2016 року між ПАТ "КБ "Приватбанк" (емітент) в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію Славкіної М.А., яка діяла на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 20.12.2016 року № 2887, та Spintrex Holdinfs LTD (набувач) укладено договір № 68/2016 про придбання акцій, згідно умов якого емітент зобов`язується передати набувачеві, а набувач зобов`язується придбати в емітента в обмін на грошові зобов`язання емітента (банку) перед набувачем (позивачем) акції додаткової емісії емітента, а саме 253 816 простих іменних акцій загальною вартістю 71 068 480,00 грн., про що складено акт приймання-передавання за договором від 20.12.2016 року.

20.12.2016 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб прийняв рішення № 2893 "Про погодження умов продажу неплатоспроможного банку ПАТ КБ "Приватбанк", яким погоджено умови продажу неплатоспроможного банку державі та надано уповноваженій особі Фонду Шевченку А.М. повноваження на підписання та укладення договору купівлі-продажу цінних паперів.

21.12.2016 року на виконання рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2893 уповноваженою особою Фонду Шевченком А.М. від імені всіх власників акцій ПАТ "КБ "Приватбанк" укладено з державою договір купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131, згідно з яким держава в особі Міністерства фінансів України придбала 100% акцій ПАТ "КБ "Приватбанк" в усіх його акціонерів у складі пакета за ціною одна гривня. Відповідно до цього договору належні позивачу акції у статутному капіталі ПАТ "КБ "Приватбанк" було відчужено державі.

Отже, судом встановлено, що у грудні 2016 року на підставі рішень правління Національного Банку України, виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та постанови Кабінету Міністрів України здійснено заходи щодо виведення неплатоспроможного ПАТ "КБ "Приватбанк" з ринку в порядку, визначеному п. 5 ч. 2 ст. 39, ст. 41, 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (надалі - Закон № 4452-VI), шляхом його продажу інвестору в особі держави з одночасним збільшенням статутного капіталу банку, зокрема за рахунок додаткової емісії акцій банку в обмін на грошові зобов`язання банку перед позивачем (як пов`язаною з банком особою) за вкладами.

З наявної у матеріалах справи виписки про стан рахунку в цінних паперах станом на 21.12.2016 року вбачається, що позивачу належало 181052682 акцій ПАТ КБ "Приватбанк".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконне позбавлення його права власності на грошові кошти, розміщені на рахунках у АТ КБ "Приватбанк". Позивач набув у власність пакет акцій АТ КБ "Приватбанк" на підставі укладеного Фондом гарантування вкладів фізичних осіб від його імені оскаржуваного договору у процедурі після визнання банку неплатоспроможним. Тобто доводи позивача про недійсність правочину з відчуження належних йому акцій банку у процедурі неплатоспроможності та щодо незаконності придбання від його імені посадовою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб акцій банку за рахунок коштів, що належали позивачу та перебували на його рахунках, були нерозривно пов`язані з незаконністю дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на порушення вчиненням відповідачами оспорюваних правочинів про придбання акцій його прав власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц (п. 14) та від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (п. 40).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18 та від 09.02.2021 року у справі № 381/622/17 (п. 14).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства", заява №22414/93, ЄСПЛ виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає ст. 13 Конвенції.

Позивач, стверджуючи про порушення його прав та законних інтересів виведенням ПАТ "КБ "Приватбанк" з ринку як неплатоспроможного шляхом продажу належних йому акцій банку інвестору в особі держави з одночасним збільшенням статутного капіталу банку, зокрема за рахунок додаткової емісії акцій банку в обмін на грошові зобов`язання банку перед позивачем (як пов`язаною з банком особою), обрав спосіб захисту у вигляді визнання недійсними вчинених відповідачами у грудні 2016 року правочинів щодо придбання від його імені уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку та відчуження усіх належних йому акцій на користь держави у складі 100% пакета акцій банку-боржника задля відновлення фінансового стану неплатоспроможного банку у визначеній спеціальним законом процедурі.

Спірні правочини вчинено на виконання рішень правління Національного банку України, виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та постанови Кабінету Міністрів України про віднесення ПАТ "КБ "Приватбанк" до категорії неплатоспроможних, виведення цього банку з ринку, запровадження тимчасової адміністрації у банку, а також погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних із банком осіб, які прийнято в порядку ст. 39, 41, 41-1 Закону № 4452-VI. Отже, ці рішення уповноважених державою органів були підставами для укладення оспорюваних позивачем правочинів.

Директивою Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2014/59/ЄС від 15.05.2014 року "Про основні положення щодо фінансового оздоровлення та виведення з ринку неплатоспроможних банків та інвестиційних фірм" (Директива 2014/59/ЄС) процедура "бейл-ін" (англ. "bail-in tool") визначена як один зі способів оздоровлення неплатоспроможного банку його інвестором. Така процедура передбачає списання незабезпечених вимог кредиторів та/або їх конвертацію у частку у статутному капіталі банку (наприклад, акції), внаслідок чого зменшується загальна сума зобов`язань кредитної установи, що розширює можливості її фінансового оздоровлення. Відповідно до ст. 57 Директиви 2014/59/ЄС держави-члени можуть за умови дотримання національного корпоративного законодавства брати участь у рекапіталізації установи або суб`єкта, зазначених у пунктах "b", "c", "d" ст. 1(1) цієї Директиви, шляхом надання їм капіталу в обмін на такі інструменти відповідно до вимог Регламенту (ЄС) №575/2013. Параграфом 5 ст. 66 Директиви 2014/59/ЄС визначено, що держави-члени повинні забезпечити, щоб кредитори, яких стосується виконання повноважень на списання або конверсію відповідно до параграфа 4, не мали права оскаржувати зменшення основної суми інструменту чи зобов`язання або у відповідних випадках його конверсію згідно з будь-якими положеннями законодавства держави-члена. А згідно зі ст. 85 цієї Директиви визначено порядок оскарження рішень про вжиття заходів із запобігання кризі, який, зокрема, врегульовує, що держави-члени повинні забезпечити, щоб кожна особа, якої стосується рішення про вжиття заходу з управління кризою, мала право на оскарження такого рішення. До права на оскарження застосовуються такі положення: подання апеляційної скарги автоматично не призупиняє дію оскаржуваного рішення; рішення органу із врегулювання підлягає негайному виконанню і є підставою для спростовної презумпції, що призупинення його виконання суперечило б інтересам суспільства. Для захисту інтересів осіб, які діють добросовісно і які придбали акції та інші активи, права або зобов`язання установи, яка підлягає врегулюванню, скасування рішення органу із врегулювання не впливає на адміністративні дії або транзакції, які здійснив орган із врегулювання на підставі скасованого рішення. У такому випадку засоби правового захисту у зв`язку із неправомірним рішенням або дією органів із врегулювання обмежуються компенсацією збитків, яких зазнав заявник у результаті рішення або дії.

Законом України від 16.09.2014 року №1678-VІІ "Про ратифікацію угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони" Україна прийняла на себе зобов`язання, передбачені цією Угодою. Відповідно до розділу V "Економічне та галузеве співробітництво" глави 13 "Законодавство про заснування та діяльність компаній, корпоративне управління, бухгалтерський облік та аудит" зазначеної Угоди Україна прийняла на себе зобов`язання щодо поступового наближення до правил та рекомендацій ЄС із питань корпоративного управління відповідно до міжнародних стандартів, захисту прав акціонерів, кредиторів та інших заінтересованих сторін відповідно до вимог ЄС у цій сфері згідно з Додатками ХХХІVХХХVІ до цієї Угоди (стаття 387 Угоди).

Також, Законом України від 18.03.2004 року № 1629-ІV "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" затверджено загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу та визначено пріоритетні сфери адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, зокрема законодавство про компанії та банківське право.

За приписами ст. 249 Договору про заснування Європейського економічного співтовариства від 25.03.1957 директива Європейського Парламенту та Ради є обов`язковою для кожної держави-члена, якій її адресовано, щодо результатів, що їх треба досягти, однак вона залишає національній владі цілковиту свободу вибирати форму та засоби досягнення цих результатів.

В Україні процедура викупу інвестором акцій неплатоспроможного банку ("bail-in"), яка регламентована Директивою 2014/59/ЄС, імплементована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції чинній з 10.11.2018 року. Так, спеціальна процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави як інвестора відповідно до ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" запроваджується як виняток для того, щоб не допустити вкрай негативних наслідків як для банківської системи, так і для економіки країни в цілому. З цією метою держава інвестує кошти у неплатоспроможний банк за рахунок державного бюджету, витрачаючи значні ресурси. Така процедура є коштовною альтернативою ліквідації банку та передбачає досягнення суспільно значущого ефекту і не має на меті ані збагачення певних кредиторів, ані їх позбавлення того, що вони отримали б у процедурі ліквідації банку.

Регламентована законодавцем процедура участі держави у відновленні платоспроможності банку у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 ч. 2 ст. 39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", передбачала прийняття Кабінетом Міністрів України рішення за пропозицією Національного банку України, в якій має зазначатися спосіб виведення банку з ринку за участю держави, розрахунки мінімальної потреби у капіталі з урахуванням можливості обміну необтяжених грошових зобов`язань банку перед пов`язаними особами на акції додаткової емісії (ч. 3 ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; тут і далі в редакції, чинній на час вчинення оспорюваних правочинів).

Також, законодавцем передбачено обов`язок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в день отримання рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 39 цього Закону вжити заходів до додаткової емісії акцій банку, яка проводиться без відповідного скликання загальних зборів акціонерів, а укладення договорів купівлі-продажу акцій від імені пов`язаних осіб банку здійснюється уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання. З дня затвердження плану врегулювання Фонд відповідно до закону набуває права розпоряджатися акціями (паями) банку від імені будь-якої особи, яка є учасником банку, без необхідності додаткового оформлення повноважень на продаж акцій (паїв), а учаснику банку забороняється розпоряджатися акціями (паями) банку у будь-який спосіб (ч. 3 ст. 41 та ч. 4, 6 ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Разом з тим, з процедури "bail-in" виключено кредиторів юридичних та фізичних осіб, які не пов`язані з банком, але лише в межах їх коштів за поточними та депозитними рахунками, а також кредиторів, якщо грошові зобов`язання перед ними є обтяженими, незалежно від їх пов`язаності із банком. Такі кредитори в разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю інвестора-держави можуть отримати завдяки державним інвестиціям більше, ніж вони отримали б у процедурі ліквідації банку (ч. 6 ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). Метою виключення із процедури "бейл-ін" першої категорії кредиторів є відновлення довіри до банку з боку непов`язаних із банком кредиторів, без чого здатність банку надалі здійснювати свою діяльність є сумнівною, а другої захист добровільних заставодержателів прав вимоги пов`язаних осіб.

Процедура "бейл-ін" не спрямована на покарання кредиторів, до яких вона застосовується, а має на меті фінансове оздоровлення банку за рахунок списання вимог кредиторів, які є пов`язаними з банком особами, та/або їх конвертацію в акції. Застосування цієї процедури означає, що законодавець вирішив, що такі категорії кредиторів не отримають задоволення своїх вимог за рахунок інвестицій з державного бюджету.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд продає акції неплатоспроможного банку Мінфіну в повному обсязі за одну гривню лише у випадку, якщо капітал банку за результатами формування резервів та обміну зобов`язань на акції додаткової емісії банку залишається від`ємним чи нульовим (тобто коли такі акції не мають жодної цінності).

Отже, на вимоги пов`язаних із неплатоспроможним банком осіб (зокрема, і позивача) про визнання недійсними правочинів, укладених від їхнього імені, поширюється дія спеціальних норм матеріального права, передбачених ст. 39, 40, 41, 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", які були чинними на момент учинення правочинів у процедурі придбання державою акцій неплатоспроможного банку, яка за правом Європейського Союзу визначена як "bail-in tool".

Спеціальним Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено обмеження способів захисту учасника неплатоспроможного банку з метою недопущення реституційних наслідків для інвестора та його майнової відповідальності перед попереднім власником акцій неплатоспроможного банку. Так, відповідно до ч. 6 ст. 41 цього Закону після укладення договору купівлі-продажу акцій неплатоспроможного банку та їх передачі інвестору інвестор не може бути позбавлений права власності на придбані ним акції банку, та такі акції не можуть бути витребувані в нього на користь попереднього власника; попередній власник акцій банку не має права вимагати від інвестора відшкодування будь-яких збитків, понесених у результаті придбання інвестором акцій банку, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, прийнятих або вчинених у процесі визнання банку неплатоспроможним та виведення його з ринку. Отже, на час укладення спірних правочинів нормами матеріального права вже було обмежено права колишніх власників (акціонерів) неплатоспроможного банку щодо можливості повернення їм акцій неплатоспроможного банку та на відшкодування попереднім власникам збитків інвестором, яким у спірному випадку виступила держава, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, вчинених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Таке регулювання прийнято Україною з метою адаптації законодавства до корпоративного та банківського права Європейського Союзу відповідно до зобов`язань за міжнародними договорами України, воно узгоджується зі ст. 85 Директиви 2014/59/ЄС та має певні особливості процедури застосування в національному праві, що допускається цими міжнародними договорами. Так, відповідно до цієї статті Директиви 2014/59/ЄС скасування рішення відповідного органу не повинне впливати на подальші акти чи правочини, які базувалися на такому рішенні; способи захисту від помилкового рішення чи дії обмежуються компенсацією майнових втрат позивача. Зазначений підхід базується на тому, що у процедурі виведення банку з ринку відбуваються настільки радикальні зміни як у структурі статутного капіталу, так і в майні банку (в тому числі внаслідок його докапіталізації), що навіть у разі порушення закону під час таких процедур повернення постраждалих осіб у попередній стан є неможливим, унаслідок чого як спосіб захисту порушених майнових прав може застосовуватися лише відшкодування збитків.

Зазначені законодавчі гарантії прав інвестора зумовлювали те, що оспорювання в судовому порядку дійсності договору купівлі-продажу акцій, навіть у випадку констатації судом певних порушень при його укладенні, не призвело б до відновлення стану, що існував до його укладення. Тобто оскарження до суду договору купівлі-продажу акцій, укладеного у процедурі "бейл-ін", не може бути підставою для застосування наслідків недійсності правочину (договору). А тому відповідна позовна вимога в разі її задоволення судом не призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, така вимога є неефективним способом захисту інтересів акціонера неплатоспроможного банку незалежно від того, чи були законними рішення компетентних органів про виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом обміну його акцій на зобов`язання інвестора.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ тлумачить поняття "майно" (possessions) набагато ширше, ніж поняття "майно" розуміється у праві України, як і в цілому у праві держав континентальної системи права. У контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції під "possessions" розуміється не тільки наявне майно (existing possessions), але й ціла низка інтересів економічного характеру (активів (assets)). Поряд з іншим рухомим та нерухомим майном під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції підпадають корпоративні права, зокрема, акції (і не лише в частині їх вартості, а й у частині прав щодо контролю над підприємством, які вони надають власнику), патенти, ліцензії, професійна клієнтура ("добре ім`я"), матеріальна компенсація, присуджена судовим рішенням, право на пенсію та інші виплати (див. mutatis mutandis справи "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), заява №31107/96, рішення ЄСПЛ від 25.03.1999, §54; "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, рішення ЄСПЛ від 05.01.2000, §100; "Броньовский проти Польщі" (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, рішення ЄСПЛ від 22.06.2004, §129; "Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки" (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic), заява №39794/98, рішення ЄСПЛ від 10.07.2002, §69; "Прессос компанія Навєра А.О." та інші проти Бельгії" (Pressos Compania Naviera S.A. and оthers v. Belgium), заява №17849/91, рішення ЄСПЛ від 20.11.1995).

Закріплений у першому реченні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції принцип мирного володіння майном є загальним щодо всіх видів майна. Умови позбавлення особи власності передбачено у другому та третьому реченнях цієї статті: таке втручання має бути передбачено законом і відбуватися в інтересах суспільства (для забезпечення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, сплати податків та іншого) з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами таких інтересів та вимогами захисту відповідного конвенційного права.

Надання уповноваженій особі Фонду відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" повноважень на вжиття заходів з додаткової емісії акцій неплатоспроможного банку без відповідного скликання загальних зборів акціонерів та щодо укладення договорів купівлі-продажу акцій від імені пов`язаних з банком осіб без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання було передбачено законом. Отже, таке обмеження прав акціонерів, яке було доступним, чітким і передбачуваним, зокрема для позивача, відповідало критерію законності в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Це обмеження було спрямоване на забезпечення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів у збереженні платоспроможності відповідача 1 як банку, який займав значне місце на ринку фінансових послуг, і ліквідація якого могла потягнути істотні негативні наслідки фінансової нестабільності в державі. З огляду на відсутність інших юридичних засобів збереження такої стабільності, які би відповідали європейським вимогам, і за наявності гарантій для акціонерів у разі завдання їм збитків отримати відповідне відшкодування, застосовані обмеження є пропорційними зазначеній легітимній меті. Тобто, суд не вбачає порушення справедливого балансу між вищевказаним суспільним інтересом у втручанні у право власності позивача шляхом придбання акцій неплатоспроможного банку в обмін на грошові зобов`язання останнього перед позивачем і викупу державою цих акцій, позаяк законом передбачено можливість компенсації шкоди акціонеру, якщо він у відповідному судовому процесі підтвердить добросовісність своїх дій у правовідносинах із неплатоспроможним банком і порушення своїх прав та законних інтересів.

У ліквідаційній процедурі неплатоспроможного банку заінтересовані особи (кредитори) включаються до дев`ятої черги. Суд бере до уваги те, що позовні вимоги обґрунтовано виключно з посиланням на незаконність дій уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо вчинення правочинів, без погодження з позивачем. Отже, позивачем оспорюються правочини, укладені на підставі рішень Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Кабінету Міністрів України, і які були підставою для укладення відповідних договорів, що має наслідком застосування спеціальних норм, передбачених ч. 6 ст. 41 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", щодо обмеження способів захисту прав попереднього власника акцій неплатоспроможного банку, які в подальшому було конкретизовано частинами 3 і 4 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності".

На момент звернення з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу акцій ПАТ "КБ "Приватбанк", укладених у процедурі виведення цього банку з ринку як неплатоспроможного, було здійснено обмін грошових вимог позивача до банку на акції додаткової емісії банку у процедурі "бейл-ін", а 100% акцій ПАТ "КБ "Приватбанк" продано інвестору державі в особі Міністерству фінансів України в порядку ст. 41-1 Закону №4452-VI. Тобто всі процедури, обумовлені підготовкою і передачею банку новому акціонеру (державі) та відновленням його платоспроможності, були завершені.

Відтак, провадження в цій справі за позовними вимогами про недійсність правочинів із придбання позивачем акцій додаткової емісії неплатоспроможного ПАТ "КБ "Приватбанк" та про відчуження на користь держави належної йому частки у складі 100% акцій неплатоспроможного банку не здатне поновити прав позивача як колишнього учасника (акціонера) і пов`язаної з банком особи, оскільки як з огляду на правову природу спірних правовідносин, так і в силу ч. 6 ст. 41 Закону №4452-VI відновлення становища, яке існувало до вчинення оспорюваних правочинів у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку як наслідок недійсності правочинів не є можливим незалежно від встановлення/невстановлення судом певних порушень при вчиненні таких правочинів. Єдиним ефективним способом захисту позивача може бути відшкодування йому у грошовій формі завданої шкоди.

Отже, позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав у розумінні ст. 13 Конвенції та ч. 6 ст. 41 Закону № 4452-VI, який не забезпечить поновлення порушених прав, за захистом яких він звернуся до суду.

Щодо темпорального застосування Закону №590-IX до спірних правовідносин та підстав для закриття провадження у справі з урахуванням приписів цього Закону суд зазначає наступне.

Встановлення способів захисту порушеного права є інститутом матеріального права. Положення ст. 5 "Способи судового захисту" Господарського процесуального кодексу України є нормами матеріального права незважаючи на їх розміщення у процесуальному кодексі.

На дату звернення акціонера неплатоспроможного банку з даним позовом, діяв Господарський процесуальний кодекс України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 20.09.2019 року № 132-IX, чинним з 16.11.2019 року. Диспозиція ст. 5 "Способи судового захисту" Господарського процесуального кодексу України в зазначеній редакції не передбачала обмежень щодо вибору колишнім учасником неплатоспроможного банку способу захисту його прав у господарському суді, порушення яких він пов`язує зі здійсненням процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Однак такі обмеження існували відповідно до ч. 6 ст. 41 Закону №4452-VI, тобто в іншому законі, положення якого були матеріально-правовими. Ці обмеження були доступними, чіткими та передбачуваними для позивача. Подальше внесення змін до Господарського процесуального кодексу України та доповнення ст. 5 новими частинами 3 та 4 на цей висновок не впливають.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено необмежений перелік способів захисту особою своїх цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом, але тільки у визначених законом випадках. Отже, цивільним законодавством допускається обрання судом такого способу захисту, який передбачений, зокрема, законом та є ефективним, виходячи із предмета спору. Термін "встановлений законом" означає не лише те, що спосіб захисту названий у законі, але й те, що цей спосіб визначений для захисту права чи інтересу від конкретного правопорушення.

Разом із тим, 23.05.2020 року набрав чинності Закон № 590-IX, п. 5 розділу I якого внесено зміни у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України та доповнено її частинами 3 і 4 такого змісту:

"3. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі.

4. Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного у частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку".

Як вбачається з пояснювальної записки до проекту зазначеного Закону, такі зміни мають за мету встановити рівновагу між приватними інтересами вкладників банків і суспільними інтересами у процедурах виведення неплатоспроможних банків з ринку / їх ліквідації, що є реалізацією принципу пропорційності як складової верховенства права. У разі скасування рішення щодо виведення банку з ринку становище такого банку, яке існувало до прийняття рішення компетентним органом, не повинно відновлюватись, а засоби правового захисту мають обмежуватись компенсацією у разі, якщо власники банку зазнали шкоди (як це передбачено законодавством США, Сполученого Королівства, Республіки Молдови, Литовської Республіки). Дослідження міжнародного досвіду регулювання таких правовідносин свідчить про відсутність у законодавстві інших країн підстав і механізмів повернення на ринок банку, щодо якого почалась процедура ліквідації.

Відтак передбачена ч. 6 ст. 41 Закону № 4452-VI заборона щодо витребування в інвестора придбаних ним акцій банку на користь їх попереднього власника, яка діяла з 12.08.2015 року та на час розгляду спору у цій справі, у контексті застосування гарантій ст. 6 Конвенції є легітимним цивільно-правовим обмеженням способів захисту акціонерами банків їх прав та інтересів у процедурі виведення з ринку неплатоспроможного банку (у розумінні норм матеріального права), яка має застосовуватися як спеціальна щодо загальних способів захисту норма права. Така норма введена на захист публічного інтересу в забезпеченні стабільності фінансової системи та положень щодо добросовісності інвестора банку в силу закону (ч. 10 ст. 39 Закону № 4452-VІ). Отже, законодавець встановив межі захисту суб`єктивного права учасника банку, імперативно визначивши, які способи захисту можуть бути застосовані у разі порушення права особи під час процедури виведення з ринку неплатоспроможного банку і які способи захисту не можуть бути застосовані.

Внесені Законом № 590-IX зміни до Господарського процесуального кодексу України, які набрали чинності 23.05.2020 року, фактично не змінили цього матеріально-правового регулювання.

Отже, з прийняттям Закону № 590-IX не було змінено матеріально-правове регулювання в частині способів захисту прав особи, яка постраждала внаслідок порушень закону у процедурі виведення банку з ринку (відновлення його платоспроможності). Як на момент виникнення спірних правовідносин (грудень 2016 року), так і на цей час єдиним способом захисту від таких порушень є стягнення збитків. Тому питання темпорального застосування Закону № 590-IX у частині належного способу захисту не виникає.

Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження №12-79гс19, п. 39), від 15.10.2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження №12-95гс19, п. 6.27), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження №12-148гс19, п. 35), від 01.02.2020 року у справі № 922/614/19 (провадження №12-157гс19, п. 52). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, як законного або протиправного (наприклад, у спорі про відшкодування шкоди, у спорі за віндикаційним позовом тощо), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia "суд знає закони" (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження №14-104цс19, п. 50), від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19, п. 84), від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19, п. 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її в мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21, п. 109).

Тому ч. 3 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає єдиний спосіб захисту прав, підлягає застосуванню незалежно від того, чи було визнано протиправним (незаконним) індивідуальний акт/рішення, зазначений у цій частині. Більше того, ч. 4 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в ч. 3 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, є неналежним способом захисту прав особи, яка вважає їх порушеними таким актом, і не є підставою для застосування інших способів захисту, ніж відшкодування завданої шкоди.

У контексті застосування процесуальних норм, які було новелізовано із прийняттям Закону № 590-IX, зокрема п. 7 розділу ІІ цього Закону, необхідно враховувати положення ч. 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії (однією із яких є закриття провадження у справі), розгляду і вирішення справи.

Зазначене відповідає припису ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України виснував, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів; перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци 1 та 2 п. 2 мотивувальної частини зазначеного рішення).

За загальним правилом, відомим, зокрема із загальної теорії права, закони та інші нормативно-правові акти (їхні окремі приписи) мають пряму дію в часі, тобто регулюють (1) відносини, що виникли після набрання чинності, а також (2) відносини, які виникли до набрання чинності та продовжують існувати на час набрання чинності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі № 9901/378/20 (п.п. 29-30), від 08.09.2021 року у справі № 9901/315/20 (п. 40). Відтак, помилковим є висновок про те, що приписи частин 3, 4 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону № 590-IX поширюють свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли після набрання чинності цим Законом. Застосування на час розгляду справи в суді передбачених спеціальним Законом № 590-IX процесуальних приписів про закриття провадження у справі, відкритого до набрання чинності цим законом, відповідає загальним правилам застосування закону в часі відповідно до ст. 58 Конституції України.

За змістом п. 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-IX законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до дня набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, за темпоральним критерієм законодавець застосував принцип прямої дії положень Закону № 590-IX у часі тобто перехід до регулювання згідно із Законом № 590-IX здійснюється негайно з дня набрання ним чинності 23.05.2020 року, а раніше прийняті законодавчі акти не застосовуються в частинах, що суперечать цьому Закону.

Відповідно до п. 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-IX судові провадження в господарських справах за позовом учасника та/або колишнього учасника банку про захист прав або інтересів, які були порушені внаслідок виведення банку з ринку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, судовий розгляд яких станом на день набрання чинності цим Законом не завершений у судах першої, апеляційної або касаційної інстанцій шляхом ухвалення рішення (ухвали, постанови), у разі невідповідності обраних позивачем способів захисту вимогам частин третьої, четвертої статті 5 Господарського процесуального кодексу України підлягають закриттю у відповідній частині судом, який розглядає справу.

Таке національне регулювання узгоджується із процедурою, передбаченою ст. 85 Директиви 2014/59/ЄС, яка імплементована Україною на виконання міжнародних зобов`язань.

Зазначена спеціальна норма про закриття провадження у справі є процесуальною та оперативною, виходячи з дії нормативних актів у часі, встановлює, яку процесуальну дію має вчинити суд у разі, якщо позивач обрав неналежний спосіб захисту у процедурі виведення банку з ринку. Отже, ця норма має застосовуватися разом з відповідною нормою закону як цілісний регулятор на час учинення відповідної процесуальної дії, а не на час виникнення спірних правовідносин (чи на час звернення позивача до суду). Відтак норми перехідних положень закону як такі, що застосовуються до обмеженого кола правовідносин, які виникли і продовжуються на момент набрання чинності відповідним законом, вичерпують свою дію внаслідок їх застосування. Після закриття провадження у справах, про які законодавцем зазначено в п. 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-IX, буде відсутній предмет регулювання припису цього пункту.

Господарський процесуальний кодекс України не містить такої підстави для закриття провадження у справі, як обрання позивачем неналежного способу захисту. Тому за загальним правилом, якщо обраний позивачем спосіб захисту передбачений законом, але є неналежним саме у справі, яка розглядається, то це не є підставою для закриття провадження, а є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (п. 52) та від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (п. 76).

Разом з тим, законом можуть передбачатися винятки з такого загального правила. Застосування процесуального припису п. 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-IX до правовідносин, спір стосовно яких перебуває на розгляді господарського суду, і судове провадження не завершено прийняттям остаточного рішення на дату набрання чинності цим Законом, не суперечить положенням ст. 6 Конвенції. Воно забезпечує однакові процесуальні наслідки розгляду спорів за позовами учасників (акціонерів) неплатоспроможного банку як тих, що звернулися до суду до набрання чинності змінами до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, і їх спір не завершено розглядом у суді, так і тих, що звернулися після набрання чинності Законом № 590-ІХ, реалізуючи принцип рівності перед законом і судом, визначений ст. 7 Господарського процесуального кодексу України.

Законодавство України не обмежує повноваження парламенту встановити підстави для закриття провадження у справі в іншому законі, ніж процесуальний кодекс. Зокрема, законодавством України передбачено винятки підстави для закриття (припинення) провадження у справі на стадії її розгляду по суті, які врегульовані не Господарським процесуальним кодексом України, а іншими законами, а саме п. 1-1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу України з процедур банкрутства, ч. 2 ст. 1 Закону України від 13.04.2017 року № 2021-VIII "Про відновлення платоспроможності вуглевидобувних підприємств", ч. 5 ст. 12 Закону України від 18.01.2018 року № 2269-VIII "Про приватизацію державного і комунального майна". Відтак, механізм закриття провадження у справі, який передбачений п. 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-IX на виконання міжнародних договорів України, не суперечить Господарському процесуальному кодексу України, узгоджується із законотворчою практикою, є доступним, чітким і зрозумілим для учасників справи.

Спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання. У цій справі підлягає застосуванню спеціальна процесуальна норма п.7 розділу ІІ Закону № 590-ІХ.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 року у справі № 910/18214/19.

З огляду на таке правове регулювання особливостей судової процедури розгляду спорів, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного банку з ринку, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі на підставі п. 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-IX.

При цьому, приписи Закону № 590-IX, які підлягають застосуванню у справі № 910/17713/19, мають пряму дію в часі, не тягнуть відмову у задоволенні позову та не позбавляють позивача ефективного способу захисту його прав і законних інтересів (можливості звернутися з позовом про відшкодування у грошовій формі завданої шкоди).

Керуючись ст. 231, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності", Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Клопотання б/н від 26.09.2024 року «Про закриття провадження у справі» Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити.

2. Закрити провадження у справі № 910/17713/19.

Ухвала набирає законної сили 31 жовтня 2024 року.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст. 255 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 12 листопада 2024 року.

Суддя О.В. Котков