ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2024 р. Справа№ 910/6808/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/6808/24 (суддя Капцова Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» (далі - позивач; ТОВ СП «Нібулон») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - відповідач; АТ «Українська залізниця»; апелянт; скаржник) про стягнення 67 637,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним та безакцептним списанням відповідачем з особового рахунку позивача коштів за зберігання вантажу у розмірі 67 637,52 грн по накопичувальній картці № 18040047 (форми ФДУ-92), оскільки остання була підписана позивачем із зауваженням про те, що вагони з вантажем перебували на коліях станції під накопиченням маршрутного поїзда відповідно. За доводами позивача, відповідач не мав права списувати кошти збору за зберігання вантажу під час надання послуг з накопичення вагонів з вантажем з метою формування маршрутного потягу, а мав звернутись з відповідним позовом до суду, тому списані кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/6808/24 позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» грошові кошти в сумі 67 637,52 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що накопичення вагонів з вантажем (маршрут) відбувалось на підставі договірних відносин, предметом яких є послуги, за які сплачується тариф, що вказує на відсутність такого елементу складу правопорушення, як вина позивача. За висновками місцевого господарського суду, пункти 8, 9 Правил не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки затримка вагонів відбулась за обставин, що залежали від відповідача, а саме наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях відповідача з метою формування маршрутного потягу, про що також було зауважено позивачем у накопичувальній картці № 18040047 від 18.04.2024, копія якої була долучена позивачем до позову. Разом з тим, суд 1-ої інстанції не погодився з доводами позивача щодо відсутності у відповідача підстав для списання грошових коштів з його рахунку. Не встановивши наявність доказів надання (направлення) накопичувальної картки позивачем відповідачу у строк, встановлений у підп. 2.1.7 п. 2.1 договору, місцевий господарський суд дійшов висновку, що дії відповідача відповідають умовам договору і положенням пункту 5.1 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею».

Разом з тим, оскільки судом першої інстанції встановлено відсутність обставин, з якими законодавець пов`язує можливість застосування до спірних правовідносин приписів, передбачених пунктами 8, 9 Правил, що дає підстави для висновку про наявність умов для виникнення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів, суд визнав позовну вимогу про стягнення з відповідача 67 637,52 грн обґрунтованою.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/6808/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно і не всебічно з`ясував обставин, на які сторони посилалися, не належно дослідив докази, які були надані учасниками справи, не застосував ті норми матеріального права, які мали бути застосовані.

Апелянт зазначає, що місцевий господарський суд погодився з тим, що накопичення вагонів має часовий вимір, однак межі цього виміру не дослідив.

АТ «Укрзалізниця» вказує, що послуга накопичення вагонів передбачає, що накопичування вагонів відбувається на коліях залізничної станції, які, за звичай, використовуються у виробничому процесі станції для сортування вагонів та складання їх у повноцінні маршрути по 50 вагонів для відправлення по певним напрямкам. Якщо вантажовідправник не користується даною послугою, то його вантаж у вагонах приєднується до інших сформованих маршрутів і відправляється одразу по наявності двох умов:

- на всі групи завантажених вагонів Вантажовідправниками вже надано перевізні документи;

- загальна кількість складу вагонів досягла +/- 50 одиниць.

Але при таких відправках вантажовідправнику потрібно відслідковувати кожну свою партію вагонів з вантажем (а таку можливість залізниця надає через електронну програму, за якою клієнтом оформлюються і перевізні документи).

На відміну від викладеного, якщо один і той же вантажовідправник відправляє часто партії вагонів, завантажених одним і тим же вантажем за одним і тим же напрямком, і загальна їх кількість досягає (або перевищує) 50 одиниць, для зручності відслідковування місця перебування вантажу, він може обрати таку послугу. При цьому, його вантаж слідує в одному, єдиному складі поїзда, який без необхідності додаткового сортування (що прискорює швидкість доставки), слідує прямим маршрутом до станції призначення, яка ним же і визначена. Тобто, така послуга має свої зручності для вантажовідправника.

Із сторони перевізника така послуга створює в роботі залізничної станції певні обмеження. Перша партія вантажу від вантажовідправника в кількості 10 - 15 вагонів подається на вільну сортувальну колію, яка технічно може прийняти до 60 - 80 вагонів. Ця станційна колія на час надання послуги вже не може бути використана у сортувальній роботі станції. Це зменшує сортувальні можливості станції. Ось у чому і полягають підстави нарахування за послугу окремої плати. При повному накопичуванні вантажу у складі 50 вагонів часом закінчення послуги є час приймання вантажу до перевезення. Це - час отримання залізницею від вантажовідправника перевізних документів (ст. 23 Статуту залізниць України). Про це зокрема зазначено у п. 7 Додатку.

Відповідач наголошує, що у спірних правовідносинах з ТОВ «Нібулон» накопичення вагонів до повного складу поїзда тривало три доби. Якщо клієнт затримує партії накопичення вантажу, виникає наступна ситуація - частина (або увесь) вантажу знаходиться на коліях залізниці, а відправити його залізниця ще не може. Разом з тим, відповідальність за пошкодження чи знищення вантажу вже лежить на залізниці.

АТ «Укрзалізниця» переконане, що наявні підстави для здійснення нарахувань відправнику за п.п. 8, 9 Правил.

Окремо відповідач акцентував, що списання коштів відбулось у встановлений нормативами, які врегульовують такий процес, та умовами договору спосіб. Таким чином, на його думку, посилання суду першої інстанції на приписи частини 1 статті 1212 ЦК України не є релевантними для обставин цієї справи.

Крім того, відповідач звертає увагу, що надання послуги і виконання договору не можливе без виконання, зокрема, Правил перевезення вантажів, які затверджені наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000р. (далі - Правила № 644), які об`єднують в собі всі Правила по наданню послуг з організації перевезення вантажів, в тому числі Правила зберігання вантажів. Тому, якщо клієнт затримує час оформлення перевізних документів, виникає наступна ситуація - вантаж знаходиться на коліях залізниці, а відправити його залізниця ще не може. Але, відповідальність за пошкодження чи знищення вантажу вже лежить на залізниці.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2024, апеляційна скарга відповідача у справі № 910/6808/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/6808/24, розгляд справи призначено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/19347/23; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Позивачем направлено відзив на апеляційну скаргу, де вказано, що нарахування «збору за зберігання вантажу» лежить поза межами договірних відносин та обґрунтовано АТ «Українська залізниця» нормою права - п. 9 Правил зберігання вантажів. В той же час, за доводами позивача, Верховий Суд надав висновки згідно яких в період накопичення вагонів з вантажем за умовами додатку 1-4 до договору п. 9 Правил зберігання вантажу не застосовується, а тому у АТ «Українська залізниця» відсутні правові підстави для здійснення таких нарахувань в період формування маршрутного потягу.

Стосовно часових меж послуги з накопичення маршрутного поїзду позивач звернув увагу, що АТ «Укрзалізниця» наводить два неподібних між собою приклади, а саме відправка вагонів/групи вагонів (шляхом приєднання їх до інших відправок сторонніх осіб - звичайні умови перевезення) та одночасно наводить порядок здійснення маршрутної відправки, 50 вагонів одним маршрутом (спеціальні умови перевезення Додаток 1-4 до Договору). Ці категорії не є тотожними внаслідок чого їх неможливо порівнювати.

У відповіді на відзив АТ «Укрзалізниця» вказало, що висновок ТОВ «Нібулон» про те, що нарахування збору за зберігання вантажу лежить поза межами договірних відносин не відповідає п. 1.2. договору, який передбачає застосування Статуту залізниць України, Правил перевезення вантажів. Такий висновок ТОВ СП «Нібулон» суперечить і самим діям сторони. Так, у тексті додатку 1-4 до договору, зокрема, не має посилань і на сплату такої позиції як «користування вагонами», однак ця плата була внесена ТОВ «Нібулон» та була акцептована. Відповідач наводить переконання, що виходячи з інтенсивності роботи залізничної станції, істотним для даного спору є показник «часу накопичення вагонів». Так як при цьому клієнтом на «певний час» займається певна станційна колія, яка на цей же час обмежує об`єми маневрових робіт залізничної станції для інших клієнтів. Якщо клієнт правильно спланував свою роботу та здійснив накопичення в одну добу, від сплати збору за зберігання вантажу він звільняється, це прямо передбачено нормою пунктів 8, 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 866/5087. В іншому (в нашому випадку) така плата нараховується. Підставами нарахування стали обставини виконання операції накопичення вагонів, які описано у тексті апеляційної скарги, і які тривали більше двох діб.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, ТОВ «Нібулон» 26.06.2020 направило АТ «Укрзалізниця» заяву про прийняття в цілому пропозиції (акцепту) укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 14291113/2020-001 від 24.03.2020, яка підписана шляхом накладення електронного цифрового підпису 26.06.2020.

АТ «Укрзалізниця» направлено ТОВ «Нібулон» інформаційне повідомлення про укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 40-14291113/2020-001 від 26.06.2020, яким відповідач засвідчив прийняття від позивача пропозиції (акцепту) укладення договору та повідомив про присвоєння йому, як замовнику, кодів відправника / одержувача - 8496, платника - 8211375 з відкриттям особового рахунку з ідентичним номером. Також повідомлено, що код платника використовується для ідентифікації договірних відносин як номер договору.

Згідно з п. 1.1 договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, у редакції, що оприлюднена 26.11.2021, та яка вводиться в дію 01.12.2021 (далі - Договір), предметом Договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що наведені нижче визначення вживаються в договорі в такому значенні: маршрутна відправка - партія вантажу за однією накладною, яка відповідає ваговій нормі та/або кількості вагонів у поїзді, що встановлені перевізником; маршрутний поїзд вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає установленій перевізником масі та/або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення/вихідну станцію. Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами; первинні документи - документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, зокрема: перевізні документи, зведена відомість, накопичувальна картка, відомість плати за користування вагонами та контейнерами, подавання, забирання вагонів та маневрову роботи інші; послуги, пов`язані з організацією та здійсненням перевезення вантажів - послуги, що надаються перевізником замовнику згідно з Договором (додатків до нього), у т.ч. на підставі окремої заявки замовника.

Згідно з п. 1.4 Договору надання послуг за Договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання / забирання вагонів та маневрову роботу, зведеними відомостями та іншими документами.

У підп. 2.1.4, 2.1.5, 2.1.7 п. 2.1 Договору визначено обов`язки замовника:

- сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором з сум внесеної передоплати за кодом платника. Самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообіг, строк перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника;

- відшкодовувати перевізнику витрати, пов`язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів з причин, що не залежать від перевізника, які виникли на станціях залізниць України;

- підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а. А у випадку оформлення вказаних вище документів в паперовій формі на вимогу замовника - підписувати та надавати перевізнику не пізніше двох робочих днів від дня надання такої його вимоги.

Відповідно до підп. 2.3.2, 2.3.5 п. 2.3 Договору перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або у власних вагонах (контейнерах) перевізника, надавати власні вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника, згідно інформації, розміщеної у системі планування перевезень, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до договору та Збірнику тарифів. Складати документи, передбачені п. 1.3, 1.4 та розд. 4 Договору, щодо нарахування сум платежів.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що розмір провізних платежів за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов`язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника тарифів.

Згідно з п. 3.4 Договору замовник зобов`язаний сплачувати у визначеному Договором розмірі плату за користування власними вагонами перевізника: під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих замовнику на місцях незагального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від замовника; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від перевізника (далі - плата за користування власними вагонами перевізника).

Оплата послуг відповідно до Договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника, вказаний в розд. 14 Договору. Датою надходження платежів вважається дата зарахування коштів обслуговуючим банком на поточний рахунок перевізника зі спеціальним режимом використання. Одержані на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання кошти перевізник зараховує на особовий рахунок замовника (п. 4.2. Договору).

Відповідно до розд. 13 Договору його невід`ємною частиною є додатки, зокрема, додаток № 1-1 «Ставки плати за додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, що надаються за вільними тарифами» та додаток № 1-4 «Умови організації накопичення вагонів».

Згідно п. 1 додатку № 1-4 до Договору на окреме замовлення перевізник надає послуги замовнику з накопичення порожніх та/або з вантажем власних вагонів перевізника та/або вагонів замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами, маршрутними або контейнерними поїздами на станції призначення (далі - накопичення вагонів).

Пунктами 2, 3, 4 додатку № 1-4 до Договору передбачено, що станціями накопичення можуть бути станції відправлення та/або станції на шляху прямування вагонів до станції призначення. Для організації накопичення вагонів замовник направляє для погодження перевізником звернення із зазначенням бажаних станцій накопичення та максимальної кількості вагонів, що може бути накопичено на кожній з них. Строк розгляду перевізником такого звернення становить не більше ніж 15 робочих днів. За результатом розгляду звернення замовника, перевізник інформує про можливість накопичення вагонів із зазначенням станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено на них, або надає обґрунтовану відмову. В межах узгоджених станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено, замовник щомісячно надає перевізнику на такі станції накопичення заявки на накопичення вагонів із зазначенням: станції накопичення; граничної кількості вагонів для накопичення; розподілу для накопичення вагонів за їх видами, різновидом вантажу, станції призначення; періоду дії такої заявки.

У пунктах 6, 7, 8 додатку № 1-4 до Договору визначено, що початком накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем - прибуття вагонів на станцію накопичення; на станції відправлення - момент фактичної передачі замовником вагонів перевізнику. Часом закінчення накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем - формування поїзду з таких вагонів; на станції відправлення - приймання останнього вагону перевізником. Час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23.

Відповідно до п. 9 додатку № 1-4 до Договору за послугу з накопичення вагонів замовник сплачує:

- плату за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу відповідно» до додатку № 1-1 до Договору. При нарахуванні такої плати 1 вагоно-доба розраховується з округленням неповної доби (24 години від початку накопичення) до повної (24 години до закінчення накопичення) (підп. 9.1);

- за затримку вагонів замовника: платежі пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника згідно з Збірником тарифів та Правилами перевезення вантажів (підп. 9.2);

- за затримку власних вагонів перевізника: платежі пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника згідно з Збірником тарифів та Правилами перевезення вантажів та п. 3.4. Договору (підп. 9.3).

Нарахування платежів відбувається на станції накопичення за накопичувальною карткою ФДУ-92, відомістю плати за користування вагонами ГУ-46 з коду платника замовника, яким замовлено надання такої послуги (п. 10 додатку № 1-4 до Договору).

Відповідно до заявки на накопичення вагонів (вих. № 44/134/2-24 від 12.04.2024) позивач замовив надання послуг з організації накопичення вагонів з вантажем на коліях загального користування станції накопичення Мар`янівка (323202) максимальною кількістю 50 вагонів для відправлення їх маршрутним поїздом на станцію призначення Ізмаїл (експ.) (404607) на умовах, визначених додатком № 1-4 до Договору. У заявці зазначено, що вона діє на період з 14.04.2024 по 24.04.2024 для плану № 1000540 (№ СНД) на 50 вагонів кукурудзи. Власник вагонів - Філія «ЦТЛ» АТ «Укрзалізниця».

З відомостей плати за користування вагонами № 18040069 - № 18040076 вбачається, що послуга накопичення по відправці № 32151367 почалась 16.04.2024 о 03:15 і тривала до 16:43 18.04.2024.

На вказане відправлення 18.04.2024 було оформлено залізничну накладну № 32151367 та відомість на 50 вагонів.

За затримку завантажених вагонів після забирання з під`їзної колії, відповідач нарахував позивачу збір за зберігання вантажів, що підтверджується накопичувальною карткою форми ФДУ-92 № 18040047 від 18.04.2024 на загальну суму 53 364,60 грн без ПДВ.

Акт загальної форми (форми ГУ-23) на підтвердження часу перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення в матеріалах справи відсутній.

Накопичувальну картку № 18040047 від 18.04.2024 підписав представник вантажовласника - позивача із зауваженнями такого змісту: «З нарахуванням збору за зберігання вантажу не згодні. Вагони з вантажем перебували на коліях станції під накопичення маршрутного поїзда відповідно до додатку № 1-4 до Договору».

Позивач вказує, що ним примірник накопичувальної картки № 18040047 від 18.04.2024 із запереченнями був переданий на станцію Мар`янівка.

Відповідач ці обставини заперечує і вказує, що 22.04.2024 працівниками станції Мар`янівка було складено акт загальної форми № 6 (форми ГУ-23), у якому зазначено, що накопичувальна картка № 18040047 від 18.04.2024 не була підписана позивачем.

24.04.2024 з особового рахунку позивача було списано кошти за зберігання вантажу у розмірі 67 637,52 грн з ПДВ по накопичувальній картці № 18040047 від 18.04.2024.

Місцевий господарський суд вважав більш ймовірними обставини того, що АТ «Укрзалізниця» не було отримано від ТОВ «Нібулон» підписаної ним із зауваженнями накопичувальної картки № 18040047 від 18.04.2024, ніж стверджувані ТОВ «Нібулон» обставини відмови працівників станції Мар`янівка підписувати роздруковані документи.

Разом з тим, за висновком суду першої інстанції це не означає, що грошові кошти в сумі 67 637,52 грн утримуються відповідачем на достатніх правових підставах.

Суд попередньої інстанції не встановив обставин, з якими законодавець пов`язує можливість застосування до спірних правовідносин приписів, передбачених пунктами 8, 9 Правил, що зумовлює виникнення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 67 637,52 грн є обґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, виходячи із наступного.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 306 Господарського кодексу України передбачено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами (частина перша); суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі (частина друга); загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами (частина п`ята).

Відповідно до положень частини 5 статті 307 Господарського кодексу України, які кореспондуються з положеннями частини 2 статей 908, 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частини 1, 3 статті 909 Цивільного кодексу України).

Умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються, зокрема, Законом України «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів та іншими нормативними актами.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про залізничний транспорт» законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із законів України «Про транспорт», «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Закону України «Про залізничний транспорт» перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезень, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Згідно зі статтею 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут) Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Статтею 71 Статуту передбачено, що взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під`їзних колій, визначаються договором.

З метою організації та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі послуги) і проведення розрахунків за ці послуги між сторонами було укладено Договір.

Пунктом 13.1 Договору передбачено, що у випадку, якщо додатками до Договору визначені умови інші ніж в основному тексті Договору, такі умови додатків мають переважну силу над умовами основного тексту Договору.

Договір містить спеціальні умови, які відносяться до окремих послуг, зокрема, додаток № 1-4 до Договору, який є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 1 додатку № 1-4 до Договору на окреме замовлення перевізник надає послуги замовнику з накопичення порожніх та/або з вантажем власних вагонів перевізника та/або вагонів замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами, маршрутними або контейнерними поїздами на станції призначення (далі - накопичення вагонів).

Процедура накопичення вагонів фактично передбачає затримку окремих вагонів на певний час з метою формування маршрутного поїзда, на що відповідач надав свою згоду шляхом укладання з відповідачем Договору.

Так, судом першої інстанції правильно зазначено, що метою позивача при замовленні спеціальної послуги, було саме накопичення вагонів для формування маршрутного поїзда в 50 вагонів.

Відомостями плати за користування вагонами № 18040069 - № 18040076 підтверджується, що послуга накопичення вагонів почалась 16.04.2024 о 03:15 і тривала до 16:43 18.04.2024, які надалі слідували по маршрутній відправці № 32151367 Мар`янівка - Ізмаїл (експ.).

Таким чином, АТ «Укрзалізниця» надало ТОВ «Нібулон» послугу з накопичення вагонів як передбачено додатком № 1-4 до Договору, за попередньо погодженим планом та за попередньою заявкою, без отримання якої позивач не спроможний сформувати маршрутний поїзд, у зв`язку з чим, позивач мав сплатити плату за користування власними вагонами перевізника та збір за накопичення вагонів на коліях загального користування. Інших платежів послуга накопичення вагонів не передбачає.

Разом з тим, пунктом 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, у редакції від 28.11.2014, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 866/5087 (далі - Правила) передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Відповідно до пункту 9 Правил за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми. Якщо вантаж для відправлення завозиться на місця загального користування частинами і в день завезення першої частини не був зданий повністю, то збір за зберігання нараховується за кожну ввезену частину вантажу. Збір у таких випадках визначається як сума зборів за ввезені частини вантажу. Час зберігання кожної частини завезеного вантажу визначається від моменту ввезення цієї частини до моменту оформлення перевізних документів. У такому самому порядку визначається збір за зберігання вантажу на складі станції відправлення, поверненого на вимогу відправника.

Колегія суддів акцентує, що положення наведених пунктів Правил передбачає нарахування збору за зберігання вантажів (контейнерах) у разі їх затримки з вини одержувача (відправника). Цей збір сплачується у разі простою вагонів в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці).

Відповідач доводить, що затримка вагонів відбулась саме з вини позивача, оскільки в добу завезення першої частини вантажу для накопичення позивач не здав вантаж до перевезення повністю й накопичення вагонів до повного складу поїзду тривало більше двох діб.

З урахуванням п.п. 8, 9 Правил АТ «Укрзалізниця» вважає, що ТОВ «Нібулон» мало сплатити збір за зберігання вантажу внаслідок прострочення строку накопичення вагонів, однак, колегія вважає, що такий висновок є хибним, на що правильно вказано судом першої інстанції.

Колегія суддів зазаначє, що Договір, укладений між ТОВ «Нібулон» та АТ «Укрзалізниця», передбачає положення про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів, при цьому сторонами погоджено специфічні умови перевезення вантажів, які є визначальними щодо порядку надання відповідних послуг та особливостей їх оплати.

Дійсно, правовідносини з накопичення маршрутного поїзда з 50 вагонів з вантажем мають невід`ємну складову - перебування / накопичення вагонів з вантажем на коліях загального користування протягом часу накопичення до приймання останнього вагона перевізником (пункти 6, 7 додатку № 1-4 до Договору), що водночас є предметом окремої послуги (додаток № 1-4 до Договору), а отже, вагони не могли бути відправлені не з причин відсутності необхідних документів, а тому, що не сформовано 50 вагонів (маршрут).

З урахуванням характеру укладеного між сторонами Договору, накопичення вагонів проводилось за попередньо погодженим планом, та за попередньою заявкою і позивачем не було допущено порушення умов Договору, а також нормативних актів при оформленні маршрутного потягу однією накладною з відомістю вагонів, що перевозяться маршрутом.

Фіксування часу початку та закінчення процесу накопичення вагонів не актами загальної форми (ГУ-23), а відомостями, які є двосторонньо підписаними документами, не змінює природи виниклих між сторонами правовідносин.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що накопичення вагонів з вантажем (маршрут) відбувалося на підставі та у межах договірних відносин, предметом яких є послуги, за які сплачується тариф, що вказує на відсутність такого елементу складу правопорушення, як вина позивача.

Аналогічний висновок щодо схожих спірних правовідносин за участі ТОВ «Нібулон» та АТ «Укрзалізниця» викладено в постанові Касаційного господарського суду від 09.04.2024 у справі № 915/5/23.

Судова колегія зазначає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на створення для залізниці незручностей у формі покладення відповідальності за пошкодження чи знищення вантажу під час накопичення вагонів для одного клієнта або на час оформлення перевізних документів не звільняють АТ «Укрзалізниця» від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором та не є підставою для нарахування додаткових зборів.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що відповідачем не доведено існування обставин, з якими пов`язується можливість застосування до спірних правовідносин приписів, передбачених пунктами 8, 9 Правил зберігання вантажів.

Стосовно обставин здійснення списання коштів судова колегія зазначає, що наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 затверджено Правила розрахунків за перевезення вантажів (ст. 62 Статуту) (далі - Правила), якими встановлено, що розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника (пункт 2.3).

Відповідно до п. 2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів (ст. 62 Статуту), що зареєстровані в Мінюсті України 24.11.2000 р. за № 864/5085 та затверджені наказом Мінтранспорту України 21.11.2000 № 644, розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг.

Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

Частиною 1 пункту 62 Статуту залізниць регламентовано, що порядок розрахунків за надані залізницею послуги здійснюється згідно з чинним законодавством. Таким законодавством є Правила розрахунків за перевезення вантажів (далі - Правила) та Типовий договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, на підставі яких укладаються договори з конкретними замовниками послуг. Зазначені Правила передбачають відкриття та ведення підрозділом залізниці особового рахунку платника, який відображає надходження розрахункових документів про здійснення передоплати замовником за надані в майбутньому послуги залізниці, документів про здійснені перевезення та надані залізницею послуги. Списання коштів з особового рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами. Усі належні платежі за додаткові послуги включаються в накопичувальні картки. У разі незгоди платника з підставами або розміром нарахування, він має право звернутися до залізниці з вимогою повернути у встановленому Статутом порядку на особовий рахунок зайво нараховану суму (пункт 4.2 Типового Договору).

Отже, скаржник, захищаючи свої права та інтереси, правомірно звернувся до суду з вимогою про поверненню коштів.

З матеріалів справи вбачається, що накопичувальна картка № 18040047 від 18.04.2024 підписана позивачем із зауваженнями, однак достатні докази щодо її отримання відповідачем у визначений підп. 2.1.7. п. 2.1 Договору відсутні.

22.04.2024 працівниками станції Мар`янівка було складено акт загальної форми № 6 (форми ГУ-23) про те, що позивач не підписав електронно-цифровим підписом накопичувальну картку № 18040047 від 18.04.2024.

Разом з цим Північний апеляційний господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналіз змісту цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічну правову позицію викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18; від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).

Слід зауважити, що Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

З урахуванням наведеного, надаючи правову кваліфікацію доказам, які подані сторонами з урахуванням фактичних обставин справи та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що більш ймовірним є неотримання працівниками станції Мар`янівка своєчасно підписаної накопичувальної картки з зауваженнями, однак ці обставини не можуть бути достатньою підставою для здійснення списання спірних сум.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача коштів понад суми, що мали бути сплачені, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи відсутність обставин, з якими законодавець пов`язує можливість застосування до спірних правовідносин приписів, передбачених пунктами 8, 9 Правил вважає, що правильним є висновок суду 1ої інстанції про наявність умов для виникнення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів.

Відповідно, позовна вимога про стягнення з АТ «Укрзалізниця» 67 637,52 грн на користь ТОВ «Нібулон» є обґрунтованою.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 81 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Частиною першою статті 46 ГПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції не повно і не всебічно з`ясовано обставин, на які сторони посилалися, не належно досліджено докази, які були надані учасниками справи, не застосовано ті норми матеріального права, які мали бути застосовані, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що Господарським судом міста Києва належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/6808/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається.

Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

В свою чергу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в спростування викладених відповідачем в апеляційні скарзі доводів в цілому.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на апелянта (відповідача у цій справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі № 910/6808/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на АТ «Українська залізниця».

4. Матеріали справи № 910/6808/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков