УХВАЛА

14 листопада 2024 року

м. Київ

cправа № 914/1323/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» (далі - КП «Адміністративно-технічне управління», скаржник)

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2024

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024

за позовом Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління»

до Фізичної особи - підприємця Мельник Галини Романівни

про відшкодування витрат у розмірі 7 998,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

КП «Адміністративно-технічне управління» 08.11.2024 (згідно з поштовими відмітками на конверті) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить, зокрема, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2024 у справі та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 у справі №914/1323/24, та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, у касаційній скарзі просить поновити строк на касаційне оскарження. Касаційна скарга підписана в.о. директора.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2024 для розгляду касаційної скарги у справі №914/1323/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М., Ємця А.А.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР), КП «Адміністративно-технічне управління» звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мельник Галини Романівни (далі - ФОП Мельник Г.Р.) 7 998, 00 грн витрат на демонтаж та зберігання малої архітектурної форми (вивіски), яка була самовільно встановлена відповідачем та демонтована позивачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2024 у справі №914/1323/24 позовні вимоги задоволено частково. Стягнути з ФОП Мельник Г.Р. на користь КП «Адміністративно-технічне управління» 460,00 грн витрат по демонтажу та 174,15 грн судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Під час прийняття оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції виходив з того, що: за фотознімком з місця демонтажу, доданого до акта проведення демонтажу спеціальних конструкцій №2 від 07.06.2021, на зовнішній поверхні, фасаді розташованій на вул. Саксаганського, 11, була розміщена вивіска з написом «Молінарі»; на час виявлення позивачем факту розміщенням вищевказаних конструкцій з порушенням норм законодавства, ФОП Мельник Г.Р. здійснювала свою господарську діяльність за адресою: вул. Саксаганського, 11; послуги з демонтажу вивіски вартістю 460,00 грн підтверджені належними та допустимими доказами, а тому місцевий суд дійшов до висновку, що вони підлягають до стягнення; позивачем також до суми витрат включені витрати на зберігання спірних конструкцій на його складі у загальному розмірі 6 205,00 грн без ПДВ; жодних доказів, які підтверджують факт зберігання рекламної конструкції, передачі такої на склад, а також понесення за це позивачем витрат у вказаному розмірі, матеріали справи не містять, а тому у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю понесених витрат місцевий суд відмовив у стягненні таких; КП «Адміністративно-технічне управління» до загальної суми понесених витрат також включено суму ПДВ у розмірі 1 333,00 грн; даний податок нараховується на виконані роботи та поставлений товар, оскільки матеріалами справи не підтверджено понесення позивачем таких витрат у звітному періоді, суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для нарахування ПДВ.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2024 у справі №914/1323/24 скасовано в частині відмови в задоволенні позову в сумі 92,00 грн. В цій частині позов задоволено. В решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ФОП Мельник Г.Р. на користь КП «Адміністративно-технічне управління» 552,00 грн вартості послуг з демонтажу та 522,32 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Під час прийняття оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції виходив з того, що: послуги з демонтажу вивіски вартістю 460,00 грн підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак погодився з місцевим судом щодо їх стягнення; вимоги позивача в частині стягнення 552,00 грн, з яких 92,00 грн ПДВ, витрат за демонтаж малих архітектурних форм (вивіски) є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки на момент звернення з позовом відповідач не оплатив понесених скаржником витрат з демонтажу самовільно встановленої малої архітектурної форми у сумі 460,00 грн, що підтверджено матеріалами справи понесення позивачем таких витрат у звітному періоді, а тому не погодився з місцевим судом в цій частині, що матеріалами справи не підтверджено понесення позивачем таких витрат у звітному періоді.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги КП «Адміністративно-технічне управління» у контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028,00 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №914/1323/24 є відшкодування витрат у розмірі 7 998,00 грн, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 3 028,00 грн = 302 800, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

КП «Адміністративно-технічне управління» у касаційній скарзі з посиланням на підпункт «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає, що:

справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника, оскільки КП «Адміністративно технічне управління» здійснює нагляд за дотриманням юридичними, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями та особами, які здійснюють незалежну професійну діяльність, вимог Законів України «Про благоустрій населених пунктів», «Про рекламу», «Правил розміщення реклами у м. Львові», затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №569 від 21.05.2010, «Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові», затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1025 від 11.11.2016. На постійній основі здійснює роботи з демонтажу незаконних рекламних конструкцій, працює над тим, щоб у місті Львові була лише законна, акуратна, естетична реклама, яка б приваблювала потенційних клієнтів та милувала око львів`ян і гостей міста, працює щоб «обличчя» Львова ставало чистішим та охайнішим, та надає приклад іншим містам. У разі виявлення самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок), рекламних конструкцій, здійснює демонтаж таких конструкцій, з подальшим відшкодуванням витрат пов`язаних з демонтажем та зберіганням. Кошти, які КП «Адміністративно-технічне управління» витрачає на примусовий демонтаж, зберігання самовільно встановлених рекламних є коштами територіальної громади і коштами міського бюджету. Витрати КП «Адміністративно-технічне управління» зумовлюють, відповідно, недоїмку відрахувань до міського бюджету, оскільки, відповідно до пункту 2.1.3. Статуту підприємства, за рахунок них здійснюється поповнення міського бюджету;

касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки відсутня єдина правозастосовна практика і єдиний підхід щодо поширення/непоширення на юридичних, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність, рішень органів місцевого самоврядування в галузі благоустрою в різних регіонах України. Вказує, що органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень намагаються виконувати покладені на них обов`язки в сфері благоустрою, містобудування та архітектури та уніфікувати підхід до розміщення вивісок, рекламних конструкцій та інших елементів благоустрою незалежно від суб`єкта, який його розміщує. Відтак, на думку скаржника, виникає конфлікт між юридичними, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями та особами, які здійснюють незалежну професійну діяльність з органами місцевого самоврядування щодо встановлення єдиного підходу до розміщення малих архітектурних форм(вивісок), рекламних конструкцій, та витрат пов`язаних з їх демонтажем у разі самовільного встановлення.

Скаржник з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що суд першої інстанції та апеляційний суд постановляючи рішення помилково дійшов висновку, що жодних доказів, які підтверджують факт зберігання рекламної конструкцій, а також понесення за це позивачем витрат у вказаному розмірі, матеріали справи не містять.

Також КП «Адміністративно-технічне управління» у касаційній скарзі вказує, що судами при постановленні рішень не взято до уваги та не досліджено докази наявні в матеріалах справи щодо підтвердження зберігання малої архітектурної форми (вивіски) в складських приміщеннях КП «Адміністративно-технічне управління».

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Верховний Суд виходить з того, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані, виходячи за такого.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника, що дана справа є винятковою для нього та має суспільний інтерес, оскільки КП «Адміністративно технічне управління» на постійній основі здійснює роботи з демонтажу незаконних рекламних конструкцій, працює над тим, щоб у місті Львові була лише законна, акуратна, естетична реклама, яка б приваблювала потенційних клієнтів та милувала око львівян і гостей міста, працює щоб «обличчя» Львова ставало чистішим та охайнішим, та надає приклад іншим містам, а у разі виявлення самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок), рекламних конструкцій, здійснює демонтаж таких конструкцій, з подальшим відшкодуванням витрат пов`язаних з демонтажем та зберіганням, тоді як кошти, які КП «Адміністративно-технічне управління» витрачає на примусовий демонтаж, зберігання самовільно встановлених рекламних є коштами територіальної громади і коштами міського бюджету, а витрати КП «Адміністративно-технічне управління» зумовлюють, відповідно, недоїмку відрахувань до міського бюджету, оскільки, відповідно до пункту 2.1.3. Статуту підприємства, за рахунок них здійснюється поповнення міського бюджету не є аргументованими і переконливими обґрунтуваннями щодо даних правовідносин, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності / відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був передбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності), колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КП «Адміністративно-технічне управління» на рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 у справі №914/1323/24, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника не розглядається.

Крім того Верховний Суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» на рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 у справі №914/1323/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець