ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

31 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 925/1221/24

за позовом Черкаської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 9027,31 грн.

Представники учасників справи:

Позивач ОСОБА_2 ,

Відповідач ОСОБА_3 , адвокат.

Секретар судового засідання Драченко Т.О.

Суддя Гладун А.І.

ВСТАНОВИВ:

1. 01.10.2024 Черкаська міська рада звернулася до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

2. Змістом позову є майнова вимога стягнути 9027,31 грн безпідставно утримуваних коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

3. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідачу на праві власності належить нерухоме майно, що розташоване не земельній ділянці комунальної власності. Відповідач договору оренди земельної ділянки з позивачем не уклав. У зв`язку з фактичним користуванням земельною ділянкою та не сплатою за користування земельною ділянкою позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

4. 02.10.2024 суд ухвалив позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі №925/1221/24, ухвалив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Судовий розгляд справи призначив о 15 год. 00 хв. 29.10.2024.

5. 21.10.2024 відповідач подав до суду клопотання про закриття провадження у справі. Обґрунтовуючи клопотання, ствердив, що спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства, оскільки згідно із поданого позивачем витягу із реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, яка належить Черкаській міській раді, зареєстроване за фізичною особою ОСОБА_1 . Натомість позовні вимоги позивача скеровані до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 60-63).

6. 28.10.2024 відповідач звернувся до суду із заявою про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 77-78).

7. В обґрунтування заяви відповідач зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно утримуваних коштів за користування земельною ділянкою за період з 02.04.2017 (в межах загального строку позовної давності) до 03.07.2024 (до дати нарахування з метою звернення до суду). З врахуванням загального строку позовної давності, позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, можуть розглядатись у межах трирічного строку з моменту звернення до суду, саме з 02.10.2021. Перебіг позовної давності щодо нарахування заборгованості розпочався 02.04.2017 і закінчився 02.04.2020. Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 01.10.2024, тобто через чотири роки після спливу позовної давності. Отже, відповідач просив застосувати наслідки спливу загального строку позовної давності до вимог, які заявлені до 01.10.2021.

8. 29.10.2024 позивач подав заперечення на заяву відповідача, у яких просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Ствердив, що станом на 02.04.2020 строк позовної давності звернення до суду з позовом у період з 02.04.2017 до 02.04.2020 не пропущений, оскільки продовжений на весь період карантину, а після припинення карантину, на період дії воєнного стану (а.с. 72-73).

9. 29.10.2024 суд ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 15 год. 00 хв. 31.10.2024.

10. У судовому засіданні 31.10.2024 взяли участь представник позивача ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Луб В.В..

11. Представник позивача Коломієць Т.В. у судовому засіданні заперечила проти задоволення клопотання відповідача та закриття провадження у справі, позов підтримала повністю, заперечила проти застосування строку позовної давності, оскільки строк позивачем не пропущений.

12. Представник відповідача адвокат Луб В.В. у судовому засіданні просив закрити провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

13. Розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у справі, суд дійшов висновку клопотання задовольнити.

14. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

15. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (стаття 124 Конституції України).

16. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист (абзаци восьмий, тринадцятий-п`ятнадцятий пункту 3, абзац третій пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) від 7 травня 2002 року № 8-рп/200).

17. Особа, яка вважає своє право порушеним, може звернутися за судовим захистом свого права у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України.

18. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

19. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності спору.

20. Частиною першою статті 18 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

21. Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

22. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

23. В залежності від змісту та характеру порушеного права та суб`єктів, що порушили таке право Черкаська міська рада має право звернутися за судовим захистом своїх прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України.

24. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

25. Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

26. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

27. Відповідно частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

28. Отже, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, учасниками яких є фізичні особи, юридичні особи або держава, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства,.

29. Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

30. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 3 Господарського кодексу України як господарську діяльність у цьому Кодексі розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

31. Відповідно до частини 1 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

32. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (частина 2 статті 55 Господарського кодексу України).

33. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

34. Здійснюючи підприємницьку діяльність, підприємець, зокрема, самостійно формує програму діяльності, обирає постачальників та споживачів продукції, що виробляється, залучає матеріально-технічні, фінансові та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлює ціни на продукцію та послуги відповідно до закону (стаття 44 Господарського кодексу України).

35. Розмежування відносин у сфері господарювання з іншими видами відносин врегульовано статтею 4 Господарського кодексу України, за змістом якої не є предметом регулювання цього Кодексу: майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України; земельні, гірничі, лісові та водні відносини, відносини щодо використання й охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря; трудові відносини; фінансові відносини за участі суб`єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів; адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання; відносини за участю суб`єктів господарювання, що виникають у процесі виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

36. Відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

37. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

38. Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина 1 статті 24 Цивільного кодексу України). Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. (частина перша статті 24 Цивільного кодексу України).

39. Відповідно до частини 3 статті 26 Цивільного кодексу України фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

40. Отже, особливістю правового статусу людини є її здатність бути учасником цивільних відносин в силу її цивільної правоздатності, а здійснюючи підприємницьку діяльність бути учасником господарських відносин, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків) у зв`язку з реєстрацією відповідно до закону як підприємець.

41. Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, за змістом якої право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

42. У сфері суспільного виробництва між суб`єктами господарювання у зв`язку з реалізацією господарської компетенції (сукупність господарських прав та обов`язків) спрямованої на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, виникають господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини, об`єктом яких є господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

43. Господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку є підприємництвом.

44. Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

45. Суд погоджується з твердженням позивача про те, що норми Цивільного кодексу України не визначають фізичну особу-підприємця як окремого суб`єкта права власності на майно чи майнові права.

46. Суд вважає обґрунтованими твердження позивача, що все майно, в тому числі майнові права, які належать фізичній особі, вважаються такими, що належать цій же фізичній особі в правовому статусі фізичної особи підприємця.

47. Згідно з частиною 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

48. Отже, людина, яка зареєструвалася підприємцем, вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення своїх цивільних прав, обираючи в залежності від спрямованості волевиявлення та мети, з якою такі права здійснюються, здійснюючи їх в межах господарської діяльності чи для задоволення інших майнових потреб як учасника цивільних відносин.

49. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №743/534/16-ц, розмежовуючи правовідносини за участю фізичної особи та правовідносини, у яких така особа здійснює право на підприємницьку діяльність, сформулювала висновки про застосування норм права, які суд враховує при постановленні цієї ухвали.

50. Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

51. Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

52. Набуття статусу фізичної особи-підприємця не означає, що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

53. Водночас, лише та обставина, що фізична особа-підприємець не відобразила наявність у неї такого статусу в тексті укладеного договору, не змінює характеру набутих нею прав та обов`язків як таких, що виникли з господарських правовідносин, якщо такі правовідносини мають ознаки здійснення їх у межах господарської діяльності".

54. Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені у статті 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

55. Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18).

56. Предметом позову позивача є майнова вимога до відповідача про стягнення безпідставно утримуваних коштів за користування земельною ділянкою.

57. Передумовою виникнення спору є набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності.

58. Причиною виникнення спору є користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без укладення договору оренди землі.

59. Звертаючись з позовом, позивач прагне захистити своє майнове право на отримання плати за користування земельною ділянкою.

60. Із поданих позивачем доказів суд встановив, що 27.12.2012 відповідач набула право власності на 1/2 об`єкта нерухомого майна площею 42,6 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності. 16.01.2016 відповідач набула право власності на 1/2 цього ж об`єкта нерухомого майна на підставі договору дарування.

61. Також 27.12.2012 відповідач набула право власності на 1/2 об`єкта нерухомого майна площею 30,69 кв.м.

62. Майно, що належить відповідачу знаходиться на земельній ділянці комунальної власності.

63. 03.11.2017 здійснено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця відповідача. Видами економічної діяльності відповідача як підприємця є інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

64. Між сторонами виникли правовідносини із набуття (збереження) майна без достатньої правої підстави.

65. Предмет спору не пов`язаний із здійсненням господарської діяльності з використанням нерухомого майна на земельній ділянці, а лише обмежується обов`язком власника нерухомого майна сплачувати за використання земельної ділянки без належних правових підстав (договору оренди).

66. Відповідач не стверджував, що у спірний період відповідач здійснював господарську діяльність пов`язану з використанням нерухомого майна. Будь-яких доказів здійснення відповідачем підприємницької діяльності, пов`язаної з використанням власного нерухомого майна позивач суду не подав.

67. Відповідач набув право власності на об`єкти нерухомого майна задовго до реєстрації суб`єктом підприємницької діяльності на підставі договору дарування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно та виключно як суб`єкт цивільних правовідносин фізична особа здійснював правомочності власника на володіння нерухомим майном.

68. Набуття статусу фізичної особи - підприємця не означає, що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських. Фізична особа, яка зареєструвалася підприємцем, продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

69. Отже, із наданих сторонами доказів та пояснень їх представників, наданих у судовому засіданні, суд не встановив обставин, які б доводили, що відповідач набула право власності на нерухоме майно у межах чи з метою здійснення підприємницької діяльності, або у спірний період використовувала його з цією метою.

70. Отже, порушення права позивача відбулося та спір між сторонами виник не у зв`язку із здійсненням господарської діяльності або у спорі при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

71. Оскільки спір між сторонами не пов`язаний із здійсненням господарської діяльності, суд дійшов висновку, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

72. За характером спірних правовідносин та суб`єктним складом учасників спір між сторонами не підвідомчий господарському суду. Спір між сторонами виник з цивільних правовідносин та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

73. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства.

74. Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

75. Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

76. Відповідно до частини 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

77. Відповідно до частини 1, 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

78. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

79. Відповідно до пунктів 1, 5 частини 1 статті 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

80. Клопотання про повернення судового збору позивач не подав.

81. Оскільки позивач не подав клопотання про повернення судового збору суд не вирішує питання щодо повернення судового збору в цій ухвалі.

Керуючись статтями 2, 20, 231, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі закрити.

Роз`яснити Черкаській міській раді право звернутися з позовом до ОСОБА_1 до місцевого загального суду за встановленою Цивільним процесуальним кодексом України підсудністю справи.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її оголошення суддею.

Ухвала суду протягом 10 днів з дня її оголошення може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя А.І. Гладун