ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2244/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "ТВК"

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024, прийняте суддею Д`яченко Т.Г., м. Одеса, повний текст складено 30.08.2024,

у справі №916/2244/24

за позовом: Державного підприємства "ТВК"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Шипокіна Сергія Васильовича

про стягнення 130 366,15 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 р. Державне підприємство "ТВК" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Шипокіна Сергія Васильовича, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 130366,15 грн, з яких: 118600 грн основного боргу, 1804,35 грн 3% річних та 9961,80 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення №С3-35/2018 від 03.12.2018 в частині оплати вартості вказаних послуг, наданих у період з квітня місяця 2022 року по 15.02.2023.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 06.06.2024 відкрито провадження у справі №916/2244/24.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2244/24 (суддя Д`яченко Т.Г.) у задоволенні позову відмовлено; витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн покладено на позивача.

Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Шипокіним Сергієм Васильовичем прийнятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення №С3-35/2018 від 03.12.2018 у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів на підтвердження надання Державним підприємством "ТВК" відповідачеві відповідних послуг у період з 01.04.2022 по 15.02.2023.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Державне підприємство "ТВК" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2244/24 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що факт неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення №С3-35/2018 від 03.12.2018 в частині оплати вартості вказаних послуг, наданих у період з 01.04.2022 по 15.02.2023, підтверджується поданими позивачем первинними документами, які відповідають чинному законодавству, а саме: безпосередньо самим вказаним договором, довідкою про заборгованість відповідача та карткою рахунку №361 з випискою нарахувань та сплати наданих послуг. Крім того, апелянт зазначає про не надходження від Фізичної особи-підприємця Шипокіна Сергія Васильовича звернень або зауважень щодо невиконання позивачем умов вищенаведеного договору, а також про проведення відповідачем оплати за вказаним договором.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2024 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (130366,15 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Державного підприємства "ТВК" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 07.10.2024 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції було встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 22.10.2024.

11.11.2024 до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення Фізичної особи-підприємця Шипокіна Сергія Васильовича б/н від 11.11.2024 (вх.№3546/24/Д2 від 11.11.2024), які за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу, поданим з пропуском строку, встановленого Південно-західним апеляційним господарським судом в ухвалі від 07.10.2024 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/2244/24, та без клопотання про його продовження, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про залишення вищенаведених письмових пояснень без розгляду на підставі частини другої статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 3.1, 5.1 статуту Державного підприємства "ТВК", затвердженого наказом Фонду державного майна України №101 від 26.01.2022, дане підприємство є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Фонду державного майна України. Державне підприємство "ТВК" є правонаступником Державного підприємства "Південь", створеного відповідно до наказу Міністра оборони України №286 від 15.07.1998 та перейменованого згідно з наказом Державного комітету України з питань регулятивної політики та підприємництва №315 від 12.10.2010. Метою діяльності підприємства є одержання прибутку на основі здійснення виробничої, торгівельної, інвестиційної, маркетингової, агентської, посередницької діяльності, діяльності у сфері створення інфраструктури з метою розвитку підприємництва, в тому числі залучення інвестицій, проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності, не заборонених чинним законодавством України. Державне підприємство "ТВК" має право вчиняти господарські зобов`язання (правочини) та укладати договори, контракти згідно з чинним законодавством, набувати майнові та особисті немайнові права, брати на себе зобов`язання в порядку, встановленому чинним законодавством та цим статутом.

03.12.2018 між Державним підприємством "ТВК" ("Сторона 1") та Шипокіним Сергієм Васильовичем ("Сторона 2"), який на момент укладення договору та по теперішній час відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є фізичною особою-підприємцем, укладено договір про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення №С3-35/2018 (далі договір №С3-35/2018 від 03.12.2018), за умовами пункті 1.1, 1.2 якого Сторона 1 надає Стороні 2 послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення на умовах та в терміни, передбачені цим договором. Сторона 1 зобов`язується надати Стороні 2 послуги із забезпеченням Стороні 2 усіх необхідних умов для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, яке належить Стороні 1 та розташоване на місці №С3-35, а Сторона 2 зобов`язується прийняти такі послуги та здійснити оплату за надані послуги. Місце надання послуг: складсько-торговельне приміщення Державного підприємства "ТВК", розташоване на місці №С3-35.

В силу пункту 2.1 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 Сторона 1 зобов`язується, зокрема: надати Стороні 2 в якості торгового місця складсько-торговельне приміщення, яке належить Стороні 1 та розташоване на місці №С3-35 загальною торговою площею 144 кв.м згідно з технічним паспортом, та необхідні послуги з обслуговування, у тому числі вантажно-розвантажувальні.

Відповідно до пункту 2.2 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 Сторона 2 зобов`язується, зокрема, дотримуватися встановленого Стороною 1 внутрішнього режиму роботи контрольно-пропускного режиму в`їзду та виїзду на територію підприємства, протипожежної та санітарної безпеки, громадського порядку, утримувати прилеглу до торгового місця територію в чистоті, складувати відходи та сміття у спеціально відведені для цього місця, не допускати зберігання у складсько-торговельному приміщенні легкозаймистих, вибухових, наркотичних та радіоактивних речовин; сплачувати своєчасно послуги з обслуговування, а також витрати по тарифам в терміни, встановлені договором; відшкодовувати витрати за спожиту електроенергію згідно з тарифами, встановленими НКРЕ на день оплати, за показниками лічильника, який знаходиться із зовнішньої сторони складсько-торговельного приміщення (відшкодування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску Сторони 2 до складсько-торговельного приміщення за двостороннім актом); використовувати складсько-торговельне приміщення за цільовим призначенням; звільнити складсько-торговельне приміщення протягом 10 календарних днів з моменту розірвання договору; надати Стороні 1 фактичний доступ до складсько-торговельного приміщення за першою вимогою.

У пункті 2.3 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 визначено, що Сторона 1має право, серед іншого, змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення шляхом встановлення відповідних тарифів на такі послуги та встановлювати додаткові тарифи або плати.

Пунктом 2.4 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 передбачено право Сторони 1 здійснювати оптову торговельну діяльність з використанням складсько-торговельного приміщення, не виходячи за межі прав та обов`язків, встановлених договором, та з дотриманням чинного законодавства України.

Сторона 2 здійснює оплату послуг за обслуговування складсько-торговельного приміщення та послуг щодо здійснення вантажно-розвантажувальних робіт згідно з тарифами, які встановлюються Стороною 1. Вартість послуг встановлюється у розмірі 7000 грн щомісячно, з яких: 6000 грн на місяць з ПДВ за обслуговування складсько-торговельного приміщення; 1000 грн на місяць з ПДВ за послуги щодо забезпечення здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, розташованого на місці №С3-35. Термін сплати до 20 числа кожного поточного місяця (пункт 3.1 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018).

За умовами пункту 5.1 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 даний договір вступає в силу з дати підписання сторонами та є дійсним до 02.12.2030.

Згідно з пунктом 5.4 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 Сторона 1 має право в односторонньому порядку розірвати даний договір, зокрема, у випадку заборгованості Сторони 2 по оплаті наданих послуг за договором у термін більш ніж 45 календарних днів та у випадку використання відповідачем складсько-торговельного приміщення не за цільовим призначенням.

Наказом в.о. директора Державного підприємства "ТВК" №131-а від 30.11.2021 встановлено з 01.12.2021 вартість послуг підприємства згідно з додаткам № 1 до цього наказу, у тому числі вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 13600 грн щомісячно.

Наказом в.о. директора Державного підприємства "ТВК" №24/1-а від 30.05.2022 встановлено з 01.06.2022 вартість послуг підприємства згідно з додатком №1 до цього наказу, відповідно до якого вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення складає 11500 грн щомісячно.

Відповідно до бухгалтерської довідки Державного підприємства "ТВК" №89 від 07.03.2023 сума заборгованості відповідача за обслуговування складсько-торговельного приміщення №С3-35 станом на 07.03.2023 складає 118600 грн (доплата за обслуговування складу 6800 грн за квітень місяць 2022 року і оплата за обслуговування складу 13600 грн за травень місяць 2022 року, 11500 грн за червень місяць 2022 року, 11500 грн за липень місяць 2022 року, 11500 грн за серпень місяць 2022 року, 11500 грн за вересень місяць 2022 року, 11500 грн за жовтень місяць 2022 року, 11500 грн за листопад місяць 2022 року, 11500 грн за грудень місяць 2022 року, 11500 грн за січень місяць 2023 року, 6200 грн за лютий місяць 2023 року).

Згідно з карткою розрахунку №361 за договором №С3-35/2018 від 03.12.2018, оформленою Державним підприємством "ТВК", відповідач здійснив останній платіж 31.05.2022 у сумі 6800 грн.

15.02.2023 на адресу Державного підприємства "ТВК" надійшла заява відповідача про розірвання договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 у зв`язку з настанням обставин непереборної сили (форс-мажор), пов`язаних із введенням 24.02.2022 військового стану на всій території держави внаслідок військової агресії проти України.

За результатами опрацювання вищенаведеного звернення Державне підприємство "ТВК" надало відповідачу повідомлення №38 від 15.02.2023 про розірвання договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 на підставі пункту 5.2 цього договору з 15.02.2023 та про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуги за час дії вказаного договору у розмірі 118600 грн.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 130366,15 грн, з яких: 118600 грн основний борг, 1804,35 грн 3% річних та 9961,80 грн інфляційні втрати, нараховані у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині проведення оплати вартості послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення, наданих у період з 01.04.2022 по 15.02.2023.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження надання Державним підприємством "ТВК" відповідачеві послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення на підставі договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 у період з 01.04.2022 по 15.02.2023, що, в свою чергу, зумовило недоведеність позивачем факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Шипокіним Сергієм Васильовичем прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини другої статті 628 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №С3-35/2018 від 03.12.2018 є змішаним договором, зокрема, містить елементи договору про надання послуг.

Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого (що міститься в главі 63 "Послуги. Загальні положення" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право") передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Загальне правило статті 903 Цивільного кодексу України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання, тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.

Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Отже, з огляду на предмет доказування у даній справі, апеляційний господарський суд зазначає, що на позивача покладається тягар доказування факту надання відповідачеві послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення на підставі договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 у період з 01.04.2022 по 15.02.2023, а також вартість цих послуг.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару/роботи/послуги і подальшою господарською діяльністю.

У статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом цієї ж статті господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, передбачено, що господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підпункт 2.4 пункту 2 Положення).

В силу підпункту 2.5 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Згідно з підпунктом 2.15 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

З огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження надання відповідачеві послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення за договором №С3-35/2018 від 03.12.2018 у період з 01.04.2022 по 15.02.2023, у тому числі актів приймання-передачі наданих послуг або будь-яких інших первинних документів.

Крім того, в силу узгоджених сторонами умов договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 наданню позивачем послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення повинне передувати надання відповідачеві відповідного приміщення, між тим у матеріалах справи відсутні докази набуття Фізичною особою-підприємцем Шипокіним Сергієм Васильовичем у володіння/користування зазначеного приміщення (зокрема, на підставі відповідного акту приймання-передачі майна тощо).

Твердження скаржника про ненадходження від відповідача звернень або зауважень стосовно невиконання Державним підприємством "ТВК" умов договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 жодним чином не свідчать автоматично про те, що відповідні послуги надавалися, оскільки, як вже зазначалося вище, реальність господарських операцій у вигляді надання позивачем та, як наслідок, споживання відповідачем послуг має бути підтверджена документально, а не ґрунтуватися на відсутності доказів спонукання контрагента до виконання прийнятих на себе зобов`язань.

Доводи апелянта про те, що факт надання відповідачеві послуг підтверджується безпосередньо договором №С3-35/2018 від 03.12.2018, колегією суддів оцінюються критично, оскільки зазначений документ лише засвідчує факт існування між сторонами договірних відносин, проте не підтверджує обставини реального виконання вказаного договором шляхом передачі складсько-торгівельного приміщення та надання відповідних послуг з його обслуговування, а подані позивачем до місцевого господарського суду бухгалтерська довідка та картка рахунку №361 взагалі складені позивачем в односторонньому порядку, не фіксують жодних господарських операцій та містять відомості, які не підтверджені платіжними документами.

Колегія суддів додатково вважає за необхідне зауважити на тому, що відповідно до частин першої, другої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Положеннями підпункту 2.3.1 пункту 2.3 договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 передбачено, що вартість послуг вважається узгодженою після фактичного повідомлення про це відповідача.

Як зазначалося вище, під час дії договору №С3-35/2018 від 03.12.2018 позивачем було змінено вартість послуг на підставі наказів в.о. директора Державного підприємства "ТВК" №131-а від 30.11.2021 та №24/1-а від 30.05.2022, проте у матеріалах справи відсутні докази фактичного повідомлення відповідача про зміну вартості плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення. Укладених між сторонами додаткових угод щодо зміни вартості плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення до суду першої інстанції також подано не було.

Посилання скаржника на часткову оплату відповідачем заборгованості у травні місяці 2023 року у сумі 13600 грн, що, на переконання Державного підприємства "ТВК" свідчить про визнання заборгованості, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки, по-перше, наявність заборгованості за договором №С3-35/2018 від 03.12.2018 не підтверджена позивачем за допомогою належних та допустимих доказів; по-друге, платіжні документи, які б свідчили про перерахування Фізичною особою-підприємцем Шипокіним Сергієм Васильовичем коштів на користь відповідача у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги недоведеність позивачем факту існування у відповідача заборгованості за договором №С3-35/2018 від 03.12.2018, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає про правомірність відмови Господарського суду Одеської області у задоволенні позовних вимог про стягнення 118600 грн основного боргу.

З огляду на відсутність підстав для стягнення 118600 грн основного боргу, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 1804,35 грн 3% річних та 9961,80 грн інфляційних втрат, які мають похідний характер від вимоги про стягнення основної заборгованості, також не підлягають задоволенню, оскільки можливість задоволення похідних вимог безпосередньо залежить від задоволення основних позовних вимог.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 28.08.2024 у справі №916/2244/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "ТВК" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2244/24 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "ТВК".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.11.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук