РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2024Справа № 910/8468/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" (юридична адреса: 65012, м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 68; фактична адреса: 65000, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 55/2, корп 7/1п, ідентифікаційний код 42603130)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" (04205, м. Київ, пр. Оболонський, 35-а, офіс 300, ідентифікаційний код 41110750)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про визнання недійсним додатку до договорів

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Козак М.О.

Від відповідача: Гончаров Д.О .

Від третіх осіб: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" про визнання недійсним п. 11.9. додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г від 05.03.2020.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 15.07.2024 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

22.07.2024 від позивача через підсистему "Електронний суд" надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/8468/24 здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 21.08.2024.

15.08.2024 через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про участь у судовому сіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2024 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС", Козака Максима Олександровича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

21.08.2024 до суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі та відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

Також 21.08.2024 через підсистему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшла заява про вступ у справу, в якій останній просив суд залучити його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.

У засіданні суду 21.08.2024 судом поставлено на обговорення питання, щодо доцільності залучення до участі у справі третьою особою, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Представник позивача заперечень щодо залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 не навів. Крім того, представник позивача зауважив про доцільність залучення у справі третьою особою, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є поручителями за договорами фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г від 05.03.2020.

З огляду на предмет та підстави позовних вимог, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, суд визнав за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_2 та залучити останнього третьою особою, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Також суд визнав за необхідне за власною ініціативою залучити до участі у справі третьою особою, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , як поручителя, оскільки рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки останнього.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 21.08.2024 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 21.08.2024 залучено до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, відкладено підготовче засідання на 02.10.2024.

02.09.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшли докази направлення на адреси третіх осіб копій позовної заяви з додатками, які залучено до матеріалів справи.

03.09.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про зміну предмета позову.

Також 02.10.2024 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника та заява, в якій відповідач просив відмовити у прийнятті заяви про зміну предмету позову та повернути її без розгляду.

У засіданні суду 02.10.2024 представник позивача підтримав заяву про зміну предмета позову, просив прийняти її до розгляду.

Суд, розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" про зміну предмета позову, зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" про:

- визнання недійсним п. 11.9. додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г від 05.03.2020.

У заяві про зміну предмета позову позивач просить суд визнати недійсними:

- п. 11.8 Додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, № 6468/03/20-Г від 05.03.2020 року "Загальні умови до договору фінансового лізингу", розміщеного на офіційному вебсайті Лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovorufl.html, та яким визначено, що вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від договору (розірвання договору) лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всі належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів; витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку з виконанням договору (у тому числі у зв`язку з вилученням, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріуса, тощо), а також передбачені договором або чинним законодавством України штрафні санкції та збитки згідно п.7.3. Загальних умов.

- п. 11.9. Додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, №7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, №6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, № 6468/03/20-Г від 05.03.2020 року "Загальні умови до договору фінансового лізингу", розміщеного на офіційному вебсайті Лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovorufl.html, та яким визначено, що у разі вилучення предмета лізингу, розірвання Договору з причин, зазначених у Договорі та/або законодавстві України, всі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування Предметом лізингу за Договором.

Таким чином, зі змісту заяви про зміну предмета позову вбачається, що позивач доповнив позовні вимоги, викладені у позовній заяві, новою вимогою про визнання недійсним п. 11.8 Додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, № 6468/03/20-Г від 05.03.2020 року.

Позивач, подавши до суду заяву про зміну предмета позову, визначив такі свої процесуальні дії саме як зміну предмета позову, а не збільшення позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності у господарському процесі, закріпленому у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, який означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом. Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі 922/1249/17 та від 23 квітня 2019 року у справі 911/1602/18.

Отже, як вбачається, первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, що є безпосередньо пов`язаними з основними підставами позову.

Суд дійшов висновку про те, що позивач лише доповнив позов новими обставинами при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про зміну підстав позову.

Враховуючи наведене та положення чинного процесуального законодавства, судом встановлено, що оскільки позивач залишив первісні основні підстави позову незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, що є безпосередньо пов`язаними з основними підставами позову, судом прийнято заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" про зміну предмета позову до розгляду.

Відповідач та треті особи участь своїх представників у засідання суду 02.10.2024 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2024 відкладено підготовче засідання на 23.10.2024.

У підготовчому засіданні 23.10.2024 присутніми представниками учасників судового процесу надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Треті особи участь своїх представників у засідання суду 23.10.2024 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.11.2024.

У судовому засіданні 06.11.2024 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача надав усні пояснення по суті спору та заперечив проти задоволення позову.

Треті особи участь своїх представників у засідання суду 06.11.2024 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

06.11.2024 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

05.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" (далі - позивач, лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" (далі - відповідач, лізингодавець) було укладено договори фінансового лізингу №6464/03/20-Г, №6465/03/20-Г, №6466/03/20-Г, №6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г.

21.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" було укладено договори фінансового лізингу №7707/09/20-Г, №7708/09/20-Г, №7709/09/20-Г, №7710/09/20-Г, №7711/09/20-Г.

Умовами вищевказаних договорів лізингу передбачено, що підписанням договору фінансового лізингу лізингоодержувач приєднується до Загальних умов договору, які є публічною частиною договорів фінансового лізингу.

Загальні умови (які є одним з додатків до договорів лізингу) договорів фінансового лізингу №7707/09/20-Г, №7708/09/20-Г, №7709/09/20-Г, №7710/09/20-Г, №7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та №6464/03/20-Г, №6465/03/20-Г, №6466/03/20-Г, №6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г від 05.03.2020 є тотожними, у зв`язку з чим надалі судом умови даних договорів будуть цитуватись одночасно.

Згідно з п. 11.8 додатку до договорів фінансового лізингу вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від договору (розірвання договору) лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всі належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів; витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку з виконанням договору (у тому числі у зв`язку з вилученням, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріуса, тощо), а також передбачені договором або чинним законодавством України штрафні санкції та збитки згідно п.7.3. Загальних умов.

Відповідно до пункту 11.9. Розділу 11 Загальних умов договорів фінансового лізингу, у разі вилучення предмета лізингу, розірвання договорів з причин, зазначених у договорах та/або законодавстві України, всі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування предметом лізингу за договорами.

Позивач вважає, що вказані пункти Загальних умов договорів фінансового лізингу підлягають визнанню недійсними, оскільки договори фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, № 6468/03/20-Г від 05.03.2020 укладені позивачем в травні 2021 року, тому до відповідних відносин не застосовується Закон України «Про фінансовий лізинг» від 04.02.2021 №1201-ІХ, а застосовується Закон України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 №723/97-ВР в редакції, яка діяла до набрання чинності новим законом.

Позов обґрунтований тим, що зміст п. 11.8 та п. 11.9. договорів фінансового лізингу №7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г від 05.03.2020 не відповідають вимогам діючого законодавства в частині щодо утримання відповідачем на свою користь сум, що сплачені за договорами як лізингові платежі та авансові платежі, у разі дострокового розірвання, припинення, відмови від договорів.

Посилаючись на те, що вказані пункти договорів лізингу суперечать вимогам чинного законодавства, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд визнати недійсними:

- п. 11.8 Додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, № 6468/03/20-Г від 05.03.2020 року "Загальні умови до договору фінансового лізингу", розміщеного на офіційному вебсайті Лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovorufl.html, та яким визначено, що вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від договору (розірвання договору) лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всі належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів; витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку з виконанням договору (у тому числі у зв`язку з вилученням, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріуса, тощо), а також передбачені договором або чинним законодавством України штрафні санкції та збитки згідно п.7.3. Загальних умов.

- п. 11.9. Додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, №7711/09/20-Г від 21.09.2020 року та № 6464/03/20-Г, №6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, № 6468/03/20-Г від 05.03.2020 року "Загальні умови до договору фінансового лізингу", розміщеного на офіційному вебсайті Лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovorufl.html, та яким визначено, що у разі вилучення предмета лізингу, розірвання Договору з причин, зазначених у Договорі та/або законодавстві України, всі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування Предметом лізингу за Договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина 1 статті 174 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 7 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Частинами 1, 2 статті 806 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Статтею 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право, зокрема, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках, вимагати повернення предмета лізингу та виконання грошових зобов`язань за договором сублізингу безпосередньо йому в разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов`язань лізингоодержувачем за договором лізингу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний, у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Як вбачається з матеріалів справи, спір у справі виник з приводу оспорювання позивачем пунктів договорів фінансового лізингу, які на думку позивача суперечать законодавству, оскільки оспорюваними пунктами визначено, що у випадку вилучення предмета лізингу, припинення або розірвання договору, з причин зазначених у даному договорі та/або законодавстві України, усі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають.

Так, звертаючись з позовом про визнання недійсними пунктів 11.8 та 11.9 договорів лізингу, позивач посилався на те, що оспорювані пункти суперечать положенням ст. 693 Цивільного кодексу України.

Положенням ст. 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Водночас, положеннями частини 2 ст. 806 Цивільного кодексу України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18.

Приписами статті 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

З урахуванням зазначеного, судом встановлено, що укладені між сторонами договори містять всі необхідні умови, притаманні саме цьому виду договорів.

Сторонами погоджено всі умови договорів, які в подальшому позивачем було схвалено, оскільки останнім виконувались умови укладеного сторонами договору лізингу. А тому з урахуванням положень ст. 215 ЦК України, судом не встановлено обставин, які можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваних пунктів договорів лізингу.

Крім того, суд зазначає, що положення ст. 693 Цивільного кодексу України, на які вказував позивач, звертаючись з позовом, не містять підстав недійсності договорів.

Більше того, положеннями ст. 3 Цивільного кодексу України, закріплено загальні засади цивільного законодавства: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Суд зауважує, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Водночас, згідно з положеннями статей 626-629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено фундаментальний принцип обов`язковості договору, на якому базуються договірні правовідносини, тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

З урахуванням зазначеного, добросовісність має бути принципом здійснення господарської діяльності для обох контрагентів договору. Договір лізингу має свій порядок розрахунків, набуття права власності на об`єкт лізингу та інші умови, які притаманні саме цьому виду договору. А тому сторони підписуючи договір погоджуючись з усіма його умовами, мають усвідомлювати всі ризики виконання чи невиконання укладеного договору, їх вплив на підприємницьку діяльність, до того ж особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

Отже, підписуючи договори лізингу позивачу було відомо про такі його умови, з якими він погодився, здійснював виконання таких договорів, зокрема, шляхом визначення та прийняття об`єктів лізингу, здійснення лізингових платежів, як це визначено такими договорами. В свою чергу, відповідач очікував на виконання таких умов та на добросовісність позивача щодо їх виконання.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 у справі №909/260/23.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним визнання недійсними п. 11.9. та п. 11.8 додатку до договорів фінансового лізингу № 7707/09/20-Г, № 7708/09/20-Г, № 7709/09/20-Г, № 7710/09/20-Г, № 7711/09/20-Г від 21.09.2020 та № 6464/03/20-Г, № 6465/03/20-Г, № 6466/03/20-Г, № 6467/03/20-Г, №6468/03/20-Г від 05.03.2020, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст. 193 ГК України).

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

Згідно з ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРМЕЖ ТРАНС" (юридична адреса: 65012, м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 68; фактична адреса: 65000, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 55/2, корп 7/1п, ідентифікаційний код 42603130)

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" (04205, м. Київ, пр. Оболонський, 35-а, офіс 300, ідентифікаційний код 41110750)

Треті особи - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 12.11.2024

Суддя І.О. Андреїшина