ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
23 жовтня 2024 року Справа № 915/272/24
Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,
секретаря судового засідання: Шевченко Т.В.,
представника позивача: не з`явився,
представника відповідача: не з`явився,
за позовом: Фізичної особи-підприємця Кадара Владислава Федоровича,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Підйомна техніка,
про: стягнення заборгованості у розмірі 847787,53 грн.
Згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог №02/24-7 від 23.05.2024 (вх.№6334/24 від 29.05.2024): стягнення заборгованості у розмірі 827318,05 грн, -
Ухвалою суду від 25.09.2024 з урахуванням ухвали суду від 01.10.2024 заяву призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.10.2024.
Відповідач явку повноважного представника у судове засідання 23.10.2024 не забезпечив, заперечень по суті вказаної заяви до суду не надав, доводи позивача не спростував, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до п.1) ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для розгляду заяви по суті за відсутності представників сторін.
У судовому засіданні 23.10.2024 судом підписано вступну та резолютивну частини додаткового рішення без його проголошення.
Розглянувши заяву суд дійшов наступних висновків.
Згідно ст.16 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12) ч.3 ст.2 ГПК України).
У постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, прийнятій об`єднаною палатою Касаційного господарського суду, викладено висновок, що практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).
Водночас за змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).
У розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №920/13/19 наголосив, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6,7,9 ст.129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5-6 ст.126 ГПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5-7,9 ст.129 ГПК України, може з власної ініціативи не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5-7 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (до таких висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявник надав суду копії наступних документів:
1) Договору про надання правничої допомоги №02/24 від 30.01.2024;
2) Додаткових угод до такого договору;
3) Акту про надані послуги №1 від 22.05.2024;
4) Інвойсів від 30.01.2024 №02/24-1, від 19.02.2024 №02/24-2, від 05.03.2024 №02/24-3 та від 21.05.2024 №02/24-4;
5) платіжних інструкцій від 01.02.2024 №100726, від 19.02.2024 №1834, від 05.03.2024 №100771 та від 21.05.2024 №1854;
6) ордер на надання правничої (правової) допомоги Серії АО№1117146 від 21.02.2024;
7) свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №21/705 від 07.10.2011.
Судом встановлено, що представником позивача у даній справі був адвокат Ігнатьо Богдан Ярославович, відомості про якого розміщені в Єдиному реєстрі адвокатів України, який діяв на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги Серії АО№1117146 від 21.02.2024.
Суд, розподіляючи витрати за послуги адвоката, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи Договір про надання правничої допомоги з Додатковими угодами до нього, Акту про надані послуги та інвойсів з зазначенням в них конкретного переліку послуг, які надано, із зазначенням вартості кожної з них, а також платіжні інструкції, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у заявленому розмірі, адже розмір таких витрат має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, а й відповідати критеріях реальності та розумної необхідності таких витрат, а також співмірності зі складністю справи.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 05.08.2024 позовні вимоги задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 540000,0 грн сплаченої ціни товару за Договором поставки автогідропідйомника №202112141 від 14.12.2021, 94500,0 грн пені, 160817,50 грн збитків від інфляції, 32000,55 грн - 3% річних та 12409,77 грн судового збору.

09.09.2024 на виконання вищевказаного рішення, яке набрало законної сили 05.09.2024 судом було видано відповідний наказ.

Судом, за результатами аналізу наданого позивачем Акту про надані послуги правничого характеру та матеріалів справи взято до уваги, що рівень складності справи - стягнення сплаченої ціни товару Договором поставки автогідропідйомника №202112141 від 14.12.2021 за одним платіжним документом, а відповідно і розрахунків основного боргу, пені, збитків від інфляції та 3% річних - є незначним.

Суд вважає, що при незначному рівні складності справи вартість надання послуг правничого характеру із правового аналізу ситуації та документів у сумі 7600,0 грн (200 дол.США), підготовка претензії - у сумі 4560,0 грн (120 дол.США), підготовка та подача позовної заяви - у сумі 12224,0 грн (320 дол.США), яка зазначена в заяві в детальному описі, а також Акті про надані послуги та інвойсах, - є значно завищеною та не відповідає критеріях реальності та розумності.

Крім того, суд вважає, що вартість представництва адвокатом інтересів позивача у підготовчому засіданні 14.05.2024 у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів у сумі 3200,0 грн (80 дол.США) та 05.06.2024 у сумі 3200,0 грн (80 дол.США), також є значно завищеною та не відповідає критеріях реальності та розумності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стягнення адвокатських витрат у загальному розмірі 27584,0 грн не відповідає критеріям реальності, розумності та співрозмірності.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зменшити розмір таких витрат до 10000,0 грн, які підлягають покладенню на відповідача.

У відшкодуванні витрат на правову допомогу в решті заявленої позивачем суми 17584,0 грн, - слід відмовити.

Керуючись ст.126, ч.ч.5-7,9 ст.129, ст.ст.221, 232, 233, 238, 240, 241, 244 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Заяву Фізичної особи-підприємця Кадара Владислава Федоровича б/н від 19.09.2024 (вх.№11254/24 від 20.09.2024) з урахуванням заяви №02/24-8 від 23.05.2024 (вх.№6336/24 від 29.05.2024) про розподіл судових витрат у справі №915/272/24, - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Підйомна техніка на користь Фізичної особи-підприємця Кадара Владислава Федоровича 10000,0 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Відмовити Фізичній особі-підприємцю Кадару Владиславу Федоровичу у відшкодуванні витрат понесених на правничу допомогу у сумі 17584,0 грн.

Додаткове рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне додаткове рішення складено 04.11.2024 року.

Суддя М.В.Мавродієва