СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Харків Справа № 922/4232/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Стойка О.В., суддя Радіонова О.О. , суддя Попков Д.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Утва Костянтина Леонідовича, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 08.12.2023 у справі №922/4232/23

за позовом Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК", м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Утва Костянтина Леонідовича, м. Харків

про стягнення 135959,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023року Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК», м. Дніпро (далі-Позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Утва Костянтина Леонідовича, м. Харків (далі- Відповідач) в якій просив суд стягнути з Відповідача заборгованість за Кредитним Договором №20.33. від 05.07. 2021 року у розмірі 135959,99 грн, а саме: 88339,83 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 24609,16 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 16511,00 грн - загальний залишок заборгованості за винагородою, 0,00 грн - пеня, 1000,00 грн - штраф (фіксована складова), 5500,00 грн - штраф (змінна складова)

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.12.2023 позов задоволено частково; стягнуто з Відповідача на користь Позивача « 88339,83 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 24609,16 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 16511,00 грн - загальний залишок заборгованості за винагородою, а також 2555,68 грн судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд частково скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 08.12.2023 і ухвалити нове рішення, яким стягнути з Відповідача на користь Позивача тільки загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 88339,83 грн, а в іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач зазначив наступне:

-рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального

права, оскільки суд не повідомляв Відповідача про дату, час та місце судового засідання;

-суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про стягнення суми винагороди, оскільки таке стягнення є порушенням норм чинного законодавства та не відповідає правовій позиції Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12. 2019року у справі № 524/5152/15-ц (провадження №61- 8862сво18), а такий договір про споживчий кредит, де передбачено сплату винагороди Банку, є нікчемним; - нарахування процентів, пені та неустойки вважав безпідставним, оскільки таке нарахування заборонено під час дії воєнного стану;

-зазначав про скрутне матеріальне становище та наявність підстав до звільнення від відповідальності через наявність обставин непереборної сили- форс-мажору в силу ст. 617 Податкового Кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/4232/23 від 13.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи у строк до 16.09.24р. (включно). Вказаною ухвалою повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі частини 10 статті 270 ГПК України, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач 25.10.2024 через систему Електронний Суд надав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Однак зазначений відзив залишається без розгляду та не приймається судовою колегією до уваги через пропуск процесуального строку на його подання, який було визначено ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/4232/23 від 13.09.2024, та відсутність клопотання щодо його продовження.

Враховуючи положення ч. ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи у відповідній частині, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення 05.07.2021р. року між Позивачем та Відповідачем кредитного Договору № 20.33., за умовами якого Позивач зобов`язався надати Відповідачу кредит в обумовленому розмірі, а Відповідач- повернути цей кредит та сплатити за його користування проценти та винагороду в передбачених договором розмірах;

- узгодження графіку погашення заборгованості між сторонами, відповідно до якого Відповідач, починаючи з серпня 2021 року по липень 2024 року, зобов`язався сплачувати на користь Позивачу загальну суму 5025,88 грн щомісячно (додаток №1);

- надання Позивачем Відповідачу кредиту у розмірі 110000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.18341358.68128.64999 від 05 липня 2021 року, а також банківською випискою з особового рахунку Відповідача;

-направлення Позивачем Відповідачу вимоги від 22.08.2023 про необхідність сплати заборгованості у строк до 29.08.2023.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Звертаючись до суду з даним позовом, Позивач посилався на неналежне виконання Відповідачем умов Кредитного Договору у зв`язку з чим просив стягнути 88339,83 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 24609,16 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 16511,00 грн - загальний залишок заборгованості за винагородою, 0,00 грн - пеня, 1000,00 грн - штраф (фіксована складова), 5000,00 грн - штраф (змінна складова).

Відповідач не скористався правом на подання відзиву в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд вважав їх доведеними та обґрунтованими в частині стягнення загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 88339,83 грн, загального залишку заборгованості за процентами у розмірі 24609,16 грн та залишку заборгованості за винагородою у розмірі 16511,00 грн.

Нарахування Позивачем штрафу у розмірі 1000,00 грн (фіксована складова) та 5000,00 грн штрафу (змінна складова), суд першої інстанції вважав безпідставним, з огляду на заборону до нарахування у період воєнного часу.

Предметом апеляційного оскарження є висновок суду щодо залишку заборгованості за процентами у розмірі 24609,16 грн та залишку заборгованості за винагородою у розмірі 16511,00 грн., нарахування яких Відповідач вважає безпідставними. В частині стягнення залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 88339,83 грн. та відмови у стягненні штрафу у розмірі 1000,00 грн (фіксована складова) та 5000,00 грн штрафу (змінна складова), Відповідач висновки суду вважає обґрунтованими, рішення суду в цій частині ним не оскаржується, у зв`язку з чим не переглядається судовою колегією.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в оскаржуваній частині необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Стаття 612 ЦК України визначає одним із основних видів порушення зобов`язання прострочення боржника. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Встановлено, що 05.07.2021 між сторонами було укладено Кредитний договір, на виконання зобов`язань за яким Банком 05.07.2021 було перераховано на рахунок Відповідача грошові кошти у розмірі 110000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.18341358.68128.64999 від 05 липня 2021 року, а також банківською випискою з особового рахунку Відповідача.

Станом на 22.08.2023 у Відповідача була наявна заборгованість за кредитом, процентами та винагородою у загальному розмірі 127 765,46 грн. у зв`язку з чим Банк звернувся до Відповідача із вимогою про дострокове виконання зобов`язань, які мали бути виконані Відповідачем до 29.08.2023.

Умовами п. 2.3.2 Кредитного договору передбачено право Позивача на дострокове повернення всієї суми кредиту та вже нарахованих процентів.

Відповідно до пунктів А6, А9, А10, А11 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90 % річних, а також винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 0 (нуль) гривень, щомісячну винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79 % від суми зазначеного у пункті А2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів та винагороду за управління фінансових інструментом у розмірі 0,00 % від суми зазначеного у пункті А2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертається до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України).

Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №910/1238/17 касаційний суд визначив, що проценти за користування кредитом нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі, вони розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник, порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування Позивачем процентів за користування кредитом.

Заперечення Відповідача в апеляційній скарзі стосовно невідповідності висновків суду першої інстанції в частині вимог про стягнення суми винагороди, оскільки таке стягнення є порушенням норм чинного законодавства та не відповідає правовій позиції Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019року у справі № 524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18), а такий договір про споживчий кредит, де передбачено сплату винагороди Банку, є нікчемним, є необґрунтованим за наступних підстав.

Так, дійсно в даній постанові Верховного Суду, встановлена заборона на нарахування такої винагороди, однак викладені у постанові Верховного Суду України від 09.12.2019року у справі № 524/5152/15-ц висновки стосуються особливостей регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, оскільки у цій справі було встановлено, що відповідно до умов кредитного договору банк видав позичальнику (фізичній особі) кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

На відміну від справи № 524/5152/15-ц, кредит у даній справі надавався Відповідачу як фізичній особі підприємцю на фінансування поточної діяльності, між сторонами даної справи не укладалися договори про надання споживчих кредитів, тобто у спірних правовідносинах позичальник не є споживачем, відповідно відсутні підстави для застосування правових норм, що регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка визначає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та закріплює поняття несправедливі умови договору.

Отже, правовідносини у даній справі виникли не за договором про споживче кредитування, а тому не є подібними, відповідно застосування при вирішенні цієї справи висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 09.12.2019року у справі № 524/5152/15-ц є помилковим.

Наведеним також спростовуються твердження Відповідача про заборону до нарахування процентів у період воєнного часу, оскільки така заборона стосується споживчих кредитів і не поширюється на спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку.

Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи (за доведеності порушеного права такої особи), якщо під час вирішення відповідного спору буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Колегія суддів враховує, що спірний Кредитний договір або окремі його умови є чинними і недійсними в установленому законом порядку не визнавалися, а тому підлягають виконанню сторонами.

Відповідач заперечень щодо викладених у договорі умов не висловлював, питання про зміну умов договору не порушував. Сторони погодили умови договору та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Натомість Відповідачем умови кредитного договору, в тому числі, в частині сплати винагороди за кредитне обслуговування були порушені.

Беручи до уваги погоджені сторонами умови договору, де сторони чітко визначили всі його істотні умови, а також перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем заборгованості за винагородою, враховуючи умови спірного договору, судова колегія вважає що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, у зв`язку з чим є обґрунтованими, доведеним матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у Банка права вимагати стягнення із Відповідача загального залишку заборгованості за процентами у розмірі 24609,16 грн та залишку заборгованості за винагородою у розмірі 16511,00 грн.

В обґрунтування своїх доводів Відповідач також посилається на запровадження в Україні воєнного стану, що спричинило об`єктивні обставини скрутного фінансового становища та здатність забезпечувати своєчасне виконання своїх зобов`язань, що є підставою до звільнення від відповідальності.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частина друга статті 218 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною першою цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний Суд у постановах від 07.06.2023 у справі №906/540/22, від 23.08.2023 у справі №910/6234/22, від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, зазначив, що кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постановах Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі №922/999/22 та від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, також зазначено, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово- промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Проте, Відповідачем до матеріалів справи не надано сертифіката Торгово- промислової палати України, яким би засвідчувалася дія обставин непереборної сили або інших доказів щодо невиконання ним своїх зобов`язань за спірним кредитним договором.

Крім того, за загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 ЦК України).

Тобто, можна звільнити від відповідальності за невиконання, а не від виконання зобов`язання в цілому.

Щодо неналежного повідомлення Відповідача.

Так, у зв`язку з відсутністю у Відповідача зареєстрованого електронного кабінету копію ухвали від 09.10.2023 про відкриття апеляційного провадження надіслано судом засобами поштового зв`язку на адресу місцезнаходження Відповідача, а саме: АДРЕСА_1 .

Однак, копія ухвали не вручена Відповідачу та повернута до суду з відміткою на поштовому конверті щодо неможливості вручення «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. ч. 3 та 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також, відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №908/1724/19, виходячи зі змісту положень ст. ст. 120, 242 ГПК України, п. п. 11, 17, 99, 116 та 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДРЮО прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290 та 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та 14.08.2020 у справі №904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Отже, направлення судом листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу сторони є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в цій частині, обставин неналежного повідомлення Відповідача судом про дату, час і місце засідання суду - не встановлено.

Разом з тим, судовою колегією надано апелянту можливість реалізувати свої процесуальні права відповідача в даній справі, було розглянуто всі його доводи та заперечення по суті спору, що заявлені ним в суді апеляційної інстанції, проте підстав до скасування або зміни рішення суду першої інстанції - не встановлено.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення Господарського суду Харківської області від 08.12.2023 у справі №922/4232/23 ґрунтується на дотриманні норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Утва Костянтина Леонідовича, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 08.12.2023 у справі №922/4232/23 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2023 у справі № 922/4232/23 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Фізичну особу-підприємця Утва Костянтина Леонідовича, м. Харків.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.О. Радіонова

Суддя Д.О. Попков