ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" листопада 2024 р.м. Одеса Справа № 916/3521/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Смелянець Г.Є.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

справу №916/3521/24

за позовом: Державного підприємства "ТВК" (67806, Одеська обл., Одеський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 21, )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Деренжи Віктора Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 114 115,16 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "ТВК" звернулось Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Деренжи Віктора Васильовича 114 115,16 грн., з яких: 82 800 грн. - борг за договором №С4-24/2023 від 06.06.2023; 16 560 грн. - штрафи за несвоєчасну сплату обслуговування за період з серпня 2023 по січень 2024; 1797,84 грн. - 3% річних за період з 01.09.2023 по 07.08.2024; 4304,60 грн. - інфляційні втрати за період з 01.09.2023 по 07.08.2024; 8249,88 грн. - штрафні санкції за період з 01.09.2023 по 29.02.2024; 402,84 грн. - борг за спожиту електроенергію, а також стягнення сплаченого судового збору у розмірі 3028 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №С4-24/2023 про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення від 06.06.2023 щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг та спожитої електроенергії.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.08.2024 позовну заяву Державного підприємства "ТВК" залишено без руху та останньому встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом (10) десяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

22.08.2024 за вх.№30969/24 та 23.08.2024 за вх.№31098/24 господарським судом одержано заяву Державного підприємства "ТВК" про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.09.2024 позовну заяву Державного підприємства "ТВК" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження. В ухвалі сторонам встановлено строки на подання суду заяв по суті справи, а також роз`яснено про можливість звернення до суду з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст.252 ГПК України.

Ухвалу суду від 04.09.2024, яку направлено відповідачу на адресу, зазначену у позові та у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повернуто до суду органами поштового зв`язку, із зазначенням причин повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Господарський суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 у справі №910/1487/20, де зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, яким в даному випадку є суд (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Окрім того, господарський суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі шляхом публікації відповідного оголошення на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

Проте, відповідач відзив на позов до суду не надав.

Клопотання про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України, від сторін до суду також не надходило.

Отже, враховуючи, вжиття господарським судом всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, та забезпечення реалізації відповідачем своїх прав на судовий захист, в тому числі шляхом надання відповідних заяв по суті справи, а також враховуючи строки розгляду даної справи, господарський суд визнав за можливе вирішити справу за наявними матеріалами справи відповідно до ч. 9 ст.165 ГПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Обставини справи, встановлені судом

06.06.2023 між Державним підприємством "ТВК" (Сторона 1, позивач) та Деренжи Віктором Васильовичем (Сторона 2, відповідач) укладений договір №С4-24/2023 про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення, згідно з яким Сторона 1 надає Стороні 2 послуги з обслуговування складсько- торговельного приміщення на умовах та в терміни, передбачені цим Договором.

Відповідно до п.1.2 договору Сторона 1 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, надати Стороні 2 послуги із забезпеченням Стороні 2 усіх необхідних умов для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, яке належить Стороні 1 та розташоване на місці №С4-24, а Сторона 2 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, прийняти такі послуги та здійснити оплату за надані послуги. Місце надання послуг: складсько-торговельне приміщення Державного підприємства «ТВК», розташоване на місці № С4-24.

Згідно з п.2.1 договору Сторона 1 зобов`язується:

- надати Стороні 2 в якості торгового місця, складсько-торговельне приміщення, яке належить Стороні 1 та розташоване на місці №С4-24, загальною торговою площею, згідно технічного паспорту;

- надати Стороні 2 необхідні послуги з обслуговування, в тому числі вантажно-розвантажувальних;

- не перешкоджати ввезенню на територію складсько-торговельного приміщення і вивозу з неї майна, яке належить Стороні 2, за наявності у Стороні 2 відповідного пропуску;

- здійснювати контроль за в`їздом та виїздом автотранспорту на місце №С4-24 складсько-торговельного приміщення;

- здійснювати контроль під час здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на місці №С4-24 складсько-торговельного приміщення;

- забезпечити необхідні умови для безперешкодного здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на місці №С4-24;

- надати Стороні 2, за письмовою заявою, відповідний пропуск (один на 30/31 календарних днів або на той період, щодо якого Сторони дійшли згоди) для в`їзду та виїзду автотранспорту на територію складсько-торговельного приміщення № С4-24;

- надати Стороні 2, за письмовою заявою, спеціальний пропуск на право розкриття складсько-торговельного приміщення уповноваженими нею особами.

Відповідно до п.п.2.2.2, 2.2.3 договору Сторона 2 зобов`язується сплачувати своєчасно послуги з обслуговування, а також витрати по тарифам та в терміни, які встановлені умовами пп. 2.2.3., 2.3.1., З.1., 3.3 та 3.4. цього договору; відшкодовувати витрати за спожиту електроенергію, згідно тарифів встановлених НКРЕ на день оплати, за показниками лічильника, який знаходиться з зовнішньої сторони складсько-торговельного приміщення. Відшкодування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску Сторони 2 до складсько-торговельного приміщення за двостороннім актом.

Згідно з п. 2.3.1 договору Сторона 1 має право змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення, шляхом встановлення відповідних тарифів на такі послуги. Вартість послуг для Сторони 2 вважається узгодженою після фактичного повідомлення про це Сторону 2.

Відповідно до п.3.1 договору Сторона 2 здійснює оплату послуг за обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 11 500 грн., які встановлюються Стороною 1.? Вартість послуг встановлюється у сумі 11 500 грн. щомісяця з ПДВ. Термін сплати до 20 числа кожного поточного місяця.

Згідно з п.3.2 договору Сторона 2 відшкодовує витрати спожитої електроенергії за минулий місяць до 15 числа поточного місяця, за умовою, яка визначена п. 2.2.3. договору.

Відповідно до п.4.1 договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, Сторони несуть відповідальність передбачену даним Договором та чинним законодавством України.

Згідно з п.4.3 договору за прострочення платежу, у розмірі, визначеному п.3.1 договору, Сторона 2, щомісячно сплачує штраф у розмірі 20% від суми, визначеної в п.3.1 договору.

Відповідно до п.5.1 договору даний договір вступає в силу з дати підписання Сторонами та є дійсним до 31.12.2023.

Згідно з п.5.5 договору даний договір вважається автоматично пролонгований, якщо хоча б одна із сторін договору продовжили виконання своїх договірних зобов`язань після закінчення кінцевої дати дії договору.

Відповідно до п.5.6 договору у випадку, якщо договір був автоматично пролонгований сторонами, або зміни власника підприємства кожна із сторін може розірвати вказаний договір в будь-який зручний час з письмовим повідомленням іншої сторони на пізніше ніж за 10 календарних днів, після чого договір вважається розірваним.

Наказом Державного підприємства "ТВК" від 01.08.2023 №43-а встановлено з 01.08.2023 вартість послуг Державного підприємства "ТВК" з обслуговування складсько-торговельних приміщень згідно Додатку №1 до цього наказу. У Додатку №1 до цього наказу визначено вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 13 800 грн.

У повідомленні від 19.02.2024 №12 про розірвання договору про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення №С4-24/2023 від 06.06.2023 в порядку ст.651 Цивільного кодексу України позивач повідомив відповідача про наявну заборгованість за укладеним між сторонами договором та зазначив, що у випадку непогашення вказаної заборгованості до 25.02.2024 позивач, керуючись ст.651 ЦК України, умовами договору про надання послуг з обслуговування складсько- торгівельного приміщення №С4-24/2023 від 06.06.2023 повідомляє відповідача, що договір про надання послуг з обслуговування складсько- торгівельного приміщення №С4-24/2023 від 06.06.2023 укладений між Державним підприємством "ТВК" та відповідачем вважається розірваним в односторонньому порядку з 29.02.2024 на підставі п.п.1 п. 5.4 Договору.

Вказане повідомлення надіслано поштою та вручено адресату 24.02.2024, проте залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

У претензії про сплату боргу №90 від 08.06.2024 позивач вимагав відповідача сплатити суму боргу за договором за вказаними реквізитами.

Вказане повідомлення надіслано поштою та вручено адресатом 26.06.2024, проте також залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно з бухгалтерською довідкою позивача щодо заборгованості з обслуговування складсько-торгівельного приміщення С4-24 (контрагент Деренжи Віктор Васильович ) станом на 15.07.2024 сума заборгованості складає:

- обслуговування приміщення (рахунок 361) 82 800 грн. (борг за обслуговування складу 13 800 грн. за вересень 2023, 13 800 грн. за жовтень 2023, 13 800 грн. за листопад 2023, 13 800 грн. за грудень 2023, 13 800 грн. за січень 2024, 13 800 грн. за лютий 2024);

- відшкодування електроенергії 402,84 грн. ( за червень 2023р. - жовтень 2023р.);

- штрафи за несвоєчасну оплату обслуговування (рах.374) 16 560 грн. (за серпень 2023 - 2 760 грн., за вересень 2023 - 2 760 грн., за жовтень 2023 - 2 760 грн., за листопад 2023 - 2 760 грн., за грудень 2023 - 2 760 грн., за січень 2024 - 2 760 грн.).

В матеріалах справи також наявна виписка по рахунку позивача щодо контрагента Деренжи В.В. (договір №С4-24/2023), з якої вбачається сплата відповідачем послуг з обслуговування за договором:

- 06.06.2023 на суму 11 500 грн. (обслуговування за червень 2023);

- 11.07.2023 на суму 11 500 грн. (обслуговування за липень 2023);

- 07.09.2023 на суму 13 800 грн. (обслуговування за серпень 2023).

Докази сплати відповідачем послуг за період з вересня 2023 по лютий 2024 в матеріалах справи відсутні.

Висновки суду

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вище встановлено господарським судом, між Державним підприємством "ТВК" та Деренжи Віктором Васильовичем укладено договір №С4-24/2023 від 06.06.2023 про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення, за умовами якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги із забезпеченням всіх необхідних умов для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці №С4-24, а відповідач зобов`язався прийняти такі послуги та їх оплатити. Окрім того, відповідач зобов`язався відшкодовувати позивачу витрати за спожиту електроенергію.

При цьому господарський суд виходить з наступного.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 21.12.2022 до реєстру внесено запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця Деренжи Віктора Васильовича.

Тобто, станом на дату укладання договору Деренжи Віктор Васильович мав статус фізичної особи-підприємця.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №904/10132/17.

Отже, з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як фізична особа -підприємець.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі №2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18).

Відповідно до ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13.03.2018 справі №306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18), від 15.05.2019 у справі №904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 02.10.2019 у справі № 263/2359/19 (провадження № 14-467цс19), від 25.02.2020 у справі №916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та інших.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

У частині першій статті 58 ГК України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та ФОП охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання».

У постанові від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.

З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що зі змісту правовідносин, що склалися між сторонами у справі, вбачається, що такі правовідносини притаманні саме господарській діяльності, а сам по собі факт того, що сторони у договорі не зазначили про те, що договір укладений Деренжи Віктором Васильовичем як фізичною особою-підприємцем з урахуванням при цьому правової природи укладеного договору та мети його укладання, не може свідчити про визначення договору укладеним Деренжи Віктором Васильовичем як фізичною особою для задоволення власних потреб.

Також господарським судом встановлено, що позивач на підставі п.5.4 договору скористався правом на розірвання договору в односторонньому порядку з 29.02.2024 у зв`язку з непогашенням відповідачем наявної заборгованості за договором, про що повідомив відповідача у повідомленні від 19.02.2024 №12.

Згідно вимог ч. 7 ст. 193 ГК України законодавцем в імперативному порядку закріплено, що не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із приписами ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Між тим, як встановлено господарським судом відповідач неналежним чином виконував зобов`язання щодо здійснення оплат за договором, внаслідок чого у нього наявний борг перед позивачем за договором №С4-24/2023 від 06.06.2023 за період з вересня 2023 по лютий 2024 у сумі 82 800 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

При цьому господарський суд виходив з того, що відповідач був фактично повідомлений про зміну вартості плати за обслуговування відповідно до п. 2.3.1 договору з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів сплати відповідачем обслуговування за серпень 2023 у зміненому розмірі.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 402,84 грн. вартості спожитої електроенергії господарський суд виходить з наступного.

Пунктом 2.2.3 договору передбачено, що відповідач зобов`язується відшкодовувати витрати за спожиту електроенергію, згідно тарифів встановлених НКРЕ на день оплати, за показниками лічильника, який знаходиться з зовнішньої сторони складсько-торговельного приміщення. Відшкодування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску відповідача до складсько-торговельного приміщення за двостороннім актом.

Між тим матеріали справи не містять та позивачем не надано передбаченого договором двостороннього акту на відшкодування витрат на спожиту електроенергію.

Більш того, позивачем взагалі не надано будь-яких доказів на підтвердження вартості спожитої відповідачем електричної енергії.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У ст.76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 402,84 грн. за спожиту електроенергію.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 1797,84 грн. 3% річних та 4304,60 грн. інфляційних втрат господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунок 3 % річних, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір 3% річних за загальний період з 01.09.2023 по 05.08.2024 становить 1797,84 грн., господарським судом встановлено, що при здійсненні такого розрахунку позивачем не враховано оплату відповідача за серпень 2023 року та такий розрахунок здійснено з арифметичними помилками.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір інфляційних втрат за загальний період з 01.09.2023 по 05.08.2024 становить 4304,60 грн., господарським судом встановлено, що при здійсненні такого розрахунку позивачем не враховано оплату відповідача за серпень 2023 року.

За таких обставин судом самостійно, в межах заявленого позивачем періоду нарахування, здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який за розрахунком суду становить:

Сума боргуперіодінфляційні втрати3% річних
1380001.09.2023-06.09.202306,81
1380021.09.2023-31.10.2023110,4046,50
2760001.11.2023-30.11.202313868,05
4140001.12.2023-31.12.2023289,80105,48
5520001.01.2024-31.01.2024220,80140,26
6900001.02.2024-29.02.,02
8280001.03.2024-31.03.,39
8280001.04.2024-30.04.2024165,60203,61
8280001.05.2024-31.05.2024496,80210,39
8280001.06.2024-30.06.20241821,60203,61
8280001.07.2024-31.07.20240210,93
8280001.08.2024-05.08.2024033,93
разом38641603,98
Приймаючи до уваги вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, які за розрахунком суду становлять: 3% річних у розмірі 1603,98 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3864 грн.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 16 560 грн. штрафу за несвоєчасну сплату обслуговування за період з серпня 2023 по січень 2024 та 8249,88 грн. штрафних санкцій за період з 01.09.2023 по 29.02.2024, господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №908/1501/18.

Так заявлені позивачем до стягнення з відповідача штрафні санкції у розмірі 8249,88 грн. за своєю правовою природою є пенею, яка сторонами у договорі не була погоджена та встановлена.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи що сторонами у договорі не передбачено такої штрафної санкції як пеня, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 8249,88 грн. слід відмовити.

Водночас пунктом 4.3 договору передбачено у разі прострочення платежу щомісячну сплату відповідачем штрафу у розмірі 20% від суми, визначеної в п.3.1 договору.

Перевіривши розрахунок заявленого до стягнення штрафу, згідно з яким розмір штрафу за період з серпня 2023 по січень 2024 становить 16 560 грн., господарським судом встановлено відповідність цього розрахунку обставинам справи щодо прострочення відповідача.

З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов про часткове задоволення позовних вимог Державного підприємства "ТВК".

На підставі ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на обох сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Позов Державного підприємства "ТВК" задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Деренжи Віктора Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "ТВК" (67806, Одеська обл., Одеський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 21, ) борг за договором №С4-24/2023 від 06.06.2023 у розмірі 82 800 (вісімдесят дві тисячі вісімсот) грн., штраф за несвоєчасну сплату обслуговування у розмірі 16 560 (шістнадцять тисяч п`ятсот шістдесят) грн., 3% річних у розмірі 1603 (одна тисяча шістсот три) грн. 98 коп., інфляційні втрати у розмірі 3864 (три тисячі вісімсот шістдесят чотири) грн. та судовий збір у розмірі 2781 (дві тисячі сімсот вісімдесят одна) грн. 57 коп.

3.У задоволенні решти позовних вимог Державного підприємства "ТВК" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 11 листопада 2024 р.

Суддя Г.Є. Смелянець