ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року Справа № 903/520/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Романець Х.В.

за участю представників сторін:

боржника - не з`явився;

скаржника (Сербова О.В.) - не з`явився;

скаржника ( ОСОБА_1 ) - Усаченко М.О.;

АТ КБ "Приватбанк" - Шевченко Л.П. (в режимі відеоконференції);

керуючого реструктуризацією - арбітражний керуючий Хомич Р.В. (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року (повний текст складено 11.09.2024) у справі №903/520/24 (суддя Гарбар І.О.)

за заявою фізичної особи ОСОБА_3

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у справі №903/520/24, серед іншого, в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_3 відмовлено (п.1); в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_3 відмовлено (п.4).

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_3 скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким вказану заяву задоволити.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у справі №903/520/24 - залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: доплатити судовий збір у встановленому порядку і розмірі, докази чого надати суду.

Також не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_3 скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким вказану заяву задоволити.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 у справі №903/520/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у справі №903/520/24. Призначено справу №903/520/24 до розгляду на 28 жовтня 2024 року об 14:00 год.

14.10.2024 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 у справі №903/520/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у справі №903/520/24. Призначено справу №903/520/24 до розгляду на 28 жовтня 2024 року об 14:00 год. Об`єднано апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у справі №903/520/24 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянти посилаються на порушення Господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Кредитор - АТ КБ "Приватбанк" у відзивах на апеляційні скарги вважає оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду законною та обгрунтованою, а тому просить залишити її без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

В судове засідання представники боржника та скаржника - ОСОБА_2 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників боржника та скаржника - ОСОБА_2 ..

Безпосередньо в судовому засіданні представники скаржника - ОСОБА_1 та АТ КБ "Приватбанк" повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї; керуючий реструктуризацією - арбітражний керуючий Хомич Р.В. щодо вимог апеляційних скарг поклався на розсуд суду.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ухвала Господарського суду Волинської області від 10.08.2024 оскаржується лише в частині розгляду заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника, що підлягають внесенню керуючим реструктуризацією до реєстру вимог кредиторів боржника, суд апеляційної інстанції, з огляду на вимоги ст.269 ГПК України, переглядає справу лише в цій частині.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників скаржника, кредитора та керуючого реструктуризації, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційних скарг слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Господарського суду Волинської області із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи на підставі ст.116 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.06.2024, серед іншого, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника - ОСОБА_3 . Введено процедуру реструктуризації боргів боржника ОСОБА_3 . Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Керуючим реструктуризацією ОСОБА_3 призначено арбітражного керуючого Хомича Романа Володимировича.

У відповідності до положень Кодексу України з процедур банкрутства 24.06.2024 на офіційному веб-порталі судової влади України здійснено оприлюднення оголошення (повідомлення) про відкриття Господарським судом Волинської області провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 .

Після оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 до суду надійшли заяви з грошовими вимогами до боржника:

- 17.07.2024 від ОСОБА_2 на суму 200000,00 доларів США, що еквівалентно 8150000,00 грн та 3 % річних в розмірі 5 400 доларів США, що еквівалентно 220050,00 грн, разом 8 370 050,00 грн, а також судовий збір в розмірі 6056,00 грн (а.с.152-166).

23.07.2024 ОСОБА_2 на виконання вимог суду, подав заяву про уточнення грошових вимог, в якій просить суд резолютивну частину поданої заяви читати в наступній редакції (з урахуванням офіційного курсу НБУ 1 дол. = 41.25 грн станом на 17.07.2024):

"1. Визнати грошові вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи ОСОБА_3 в розмірі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 8 250 000, 00 гривень та 3 відсотки річних в розмірі 5 400 доларів США, що еквівалентно 222 750,00 гривень, разом 8 472 750,00 гривень та включити такі вимоги до реєстру кредиторів - 2 черга.

2. Витрати по сплаті судового збору включити як витрати пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність, котрі відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів" (т.1, а.с.175).

- 22.07.2024 від Акціонерного товариства "Універсал банк" в розмірі 117678,81 грн та в розмірі 4 844,80 грн сплаченого судового збору, а всього 122 523,61 грн (т.2, а.с. 1-177).

- 22.07.2024 від Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на суму 132403,00 грн - 2 черга задоволення вимог кредиторів, 4844,80 грн - позачергово (т.2, а.с. 179-277).

-24.07.2024 від ОСОБА_1 в розмірі 1901322,73 грн, з яких: 662000,00 грн борг за позикою, 123 754,46 грн 3% річних, 616742,05 грн відсотки у розмірі облікової ставки НБУ, 498 826,22 грн інфляційні збитки (т.3, а.с. 7-26).

- 02.08.2024 від Акціонерного товариства "Акцент Банк" на суму 187624,73 грн, а також судовий збір сплачений за подання даної заяви кредитора у розмірі 6 056,00 грн (т.4, а.с. 1-83).

Щодо заяви ОСОБА_2 про визнання грошових вимог до боржника, то остання обгрунтована тим, що 04 січня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) укладено договір позики (т.1, а.с.155-156), у відповідності до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. договір позики є безпроцентним (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Згідно п.2.1.договору розмір позики становить 200000,00 доларів США.

Відповідно до розділу 3 договору, позикодавець передає позику позичальникові в день підписання сторонами цього договору. Позика передається у готівковій формі в іноземній валюті - долари США. Позика вважається переданою позичальникові в момент підписання договору. На підтвердження передачі коштів, позичальник написав розписку, оригінал котрої знаходиться у позикодавця.

Згідно п.5.1. договору позика повертається рівними сумами:

- 40000 дол. США до 03.01.2022.

- 40000 дол. США до 03.01.2023.

- 40000 дол. США до 03.01.2024.

- 40000 дол. США до 03.01.2025.

- 40000 дол. США до 03.01.2026.

Відповідно до п.п.5.2-5.5 договору, позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в 4.1 цього договору. Позика повертається в готівковій формі позикодавцеві в доларах США або в еквіваленті у національній валюті по міжбанківському курсу. Після повернення суми позики в повному обсязі позикодавець повертає оригінал свого договору та розписку позичальнику.

Розпискою від 04.01.2021 підтверджено отримання коштів у сумі 200 000 дол. США ОСОБА_3 від ОСОБА_2 .

В забезпечення виконання зобов`язань, 04.01.2021 між ОСОБА_3 (поручитель) та ОСОБА_2 (кредитор) укладено договір поруки (т.1, а.с.157-158), відповідно до п.1.1. якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань на суму 200 000 дол. США, що виникли з договору позики, який був укладений між позичальником - ОСОБА_3 та позикодавцем ОСОБА_2 04.01.2021.

Пунктом 2.1. визначено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов`язання в повному обсязі.

Згідно п.3.1. договору обов`язки поручителя:

- 3.1.1. При порушенні боржником зобов`язання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобов`язання у 10 денний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

- 3.1.2. У разі одержання вимоги кредитора повідомити про це боржника.

У випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (п.4.1 договору).

В порушення вищезазначених умов договору позики, позичальник позичені кошти не повернув.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просить визнати грошові вимоги до фізичної особи ОСОБА_3 в розмірі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 8 250 000, 00 гривень та 3% річних в розмірі 5 400 доларів США, що еквівалентно 222 750,00 гривень, разом 8 472 750,00 гривень та включити такі вимоги до реєстру кредиторів - 2 черга.

Щодо заяви ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника, то остання обгрутована тим, що 28 грудня 2017 року ОСОБА_3 отримала кошти від ОСОБА_1 в якості позики строком на один рік в сумі 662 000,00 грн, що еквівалентно 23643 дол США за офіційним курсом НБУ станом на день складання розписки. Повернення коштів зобов`язалась здійснити до 30.04.2018. Даний факт підтверджено розпискою про отримання позики від 28.12.2017 (т.3, а.с.11).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить визнати грошові вимоги до фізичної особи ОСОБА_3 в розмірі 1 901 322,73 грн, з яких: 662 000,00 грн борг за позикою, 123 754,46 грн 3 % річних, 616 742,05 грн відсотки у розмірі облікової ставки НБУ, 498 826,22 грн інфляційні збитки (т.3, а.с.7-26).

Місцевий господарський суд, розглянувши заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються дані вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника.

В розрізі даної статті законодавець здійснює класифікацію кредиторів по категоріям, а саме: забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ст.122 Кодексу України з процедур банкрутства, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Так, згідно з умовами статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Поряд з цим, у питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду враховує усталені правові висновки Верховного Суду, що полягають у такому (справа №902/221/22):

- заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі №908/710/18);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанова від 26.02.2019 у справі №908/710/18);

- на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова від 23.04.2019 у справі №910/21939/15);

- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі №911/2498/18);

- розглядаючи кредиторські вимоги суд в силу норм статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова від 21.10.2021 у справі №913/479/18).

- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі №922/1014/18);

- сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку (постанова від 22.12.2022 у справі №910/14923/20).

Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ, що містять подібне правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

Згідно з частиною другою статті 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Отже, під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, у тому числі у справі про неплатоспроможність фізичної особи, суд в силу наведених вище норм має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22 навів наступним правовий висновок відносно розгляду грошових вимог за договорами позики у справах про неплатоспроможність:

"За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов 'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13, а також у перелічених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду у справах №№ 604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16.

Судова палата під час розгляду цієї справи враховує, що згідно наведеної усталеної правової позиції боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

Втім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду.

Натомість, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Беручи до уваги зазначені мотиви, судова палата дійшла висновку, що задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов 'язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

За таких обставин, господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника варто керуватися не лише засадами, серед інших, належності (стаття 76 ГПК України) та допустимості (стаття 77 ГПК України) доказів, а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов Язання господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.

Тобто, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики".

Крім того, у постанові від 28.01.2021 у справі №910/4510/20 Верховний Суд зазначив, що використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

З врахуванням викладеного, суду необхідно з`ясувати документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Щодо заявлених грошових вимог ОСОБА_2 , судом враховано наступне.

Так, на підтвердження грошових вимог, викладених у заяві, заявником надано копії:

- договору позики від 04.01.2021, укладеного між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником);

- договору поруки від 04.01.2021, укладеного між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (поручитель);

- розписки від 04.01.2021.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу, Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22, ухвалою суду від 02.08.2024 зобов`язував ОСОБА_2 надати докази джерела походження коштів у розмірі 200000,00 дол. США, які були надані ним ОСОБА_4 за договором позики від 04.01.2021, а також ОСОБА_3 подати письмові пояснення стосовно того, куди були витрачені кошти у розмірі 200 000,00 дол. США отримані її чоловіком ОСОБА_4 у позику від ОСОБА_2 , надати докази на підтвердження таких витрат (виписки, платіжні доручення, договора тощо). Також зобов`язував Головне управління Державної податкової служби у Волинській області подати до суду інформацію про отримані доходи та сплачені податки ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за період із 2010 року по січень 2021 включно та інформацію про отримані доходи та сплачені податки ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за період із 2010 року по 29.07.2024.

23 серпня 2024 року ОСОБА_2 , в свою чергу, надав суду пояснення про те, що він здійснює підприємницьку діяльність та його сукупний дохід з 2014 по 2020 рік становив 8996674,06 грн., що підтверджено відомостями з податкової.

Разом з тим, як слідує з відомостей, які надійшли від Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на виконання вимог ухвали суду, стосовно доходів ОСОБА_2 з 2015 по 2019 відсутня інформація про його доходи (відсутні відповідні стовпці щодо виплаченого доходу), у зв`язку з чим відсутня можливість перевірити отримані доходи вказаного кредитора.

Також ОСОБА_2 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано належних та достовірних доказів про наявність у нього інших джерел доходів та фінансових можливостей щодо надання відповідної позики, а відтак фактично не доведено належними письмовими доказами свою вимогу.

Щодо надання доказів, куди були витрачені кошти у розмірі 200 000,00 дол. США, отримані її чоловіком ОСОБА_4 у позику від ОСОБА_2 , то колегія суддів зазначає, що документи, долучені боржником до пояснень, не є доказами того, куди були витрачені вказані кошти, оскільки складені у 2017, 2018, 2019, 2020 роках, тоді як розписка про отримання коштів від кредитора ОСОБА_2 датована 04.01.2021.

Також ОСОБА_3 на підтвердження витрат грошових коштів долучені відомості про виплату заробітної плати працівникам з 2018 по 2020 рік, рахунки на оплату оренди приміщення, компенсацію витрат комунальних послуг за 2018, 2019 роки та договір №29/10/18-ВДК від 29.10.2018 на суму 243000,00 грн укладений для проведення ремонтно-будівельних робіт.

Однак, вказані докази витрат, надані боржником, не підтверджують витрати тієї суми коштів, яка була отримана у позику.

Враховуючи викладене та висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необгрутованість вимог кредитора ОСОБА_2 , що має наслідком відмову в задоволенні заяви про визнання грошових вимог до боржника.

Щодо грошових вимог ОСОБА_1 , судом враховано наступне.

Так, на підтвердження грошових вимог, викладених у заяві, заявником надано копії розписки про отримання позики від 28.12.2017, згідно якої ОСОБА_3 отримала кошти від ОСОБА_1 в якості позики строком на один рік, в сумі 662000,00 грн, що еквівалентно 23643 дол США за офіційним курсом НБУ станом на день складання розписки. Повернення коштів зобов`язалась здійснити до 30.04.2018.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2021 у справі №642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Як слідує з матеріалів справи, боржниця в конкретизованому списку кредиторів зазначила борг перед ОСОБА_1 в розмірі 662 000,00 грн у відповідності до розписки від 28.12.2017.

Зазначене свідчить про те, що боргове зобов`язання в розмірі 662 000,00 грн не виконане.

Водночас, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень в провадженні Шацького районного суду Волинської області перебувала справа №161/4922/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позик від 22.03.2017 та від 28.03.2017.

В рамках справи №161/4922/21 боржниця ОСОБА_3 не визнавала позовних вимог ОСОБА_1 , заперечувала факт укладання та підписання розписок про отримання позик від 22.03.2017 та від 28.12.2017, у зв`язку з чим за клопотаннями відповідачів у справі призначались почеркознавчі експертизи, які в подальшому були залишені експертною установою без виконання в зв`язку з тим, що рахунок вартості експертизи не був сплачений відповідачами.

З вищевикладеного слідує, що в рамках цивільної справи №161/4922/21 боржницею заперечувався факт укладання договорів позик, заявлялись відповідні судові експертизи для встановлення факту підроблення підписів позичальника, тоді як в рамках справи про неплатоспроможність боржниця визнає наявність відповідних розписок та не заперечує факт отримання коштів.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Одним із аспектів змісту добросовісності є заборона суперечливої поведінки.

Колегія суддів зазначає, що у судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium). Естопель -правовий принцип, згідно з яким сторона позбавляється права без розгляду питання по суті висувати певні заперечення або заяви, які явно розходяться з її початковою поведінкою.

Принцип "естопель", зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини ("Хохліч проти України", "Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини"), він підлягає застосуванню і українськими судами.

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Принцип заборони суперечливої поведінки базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, а також ст.13 ЦК України про заборону зловживання правами.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що поведінка боржниці не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Щодо походження грошових коштів у ОСОБА_1 , то судом встановлено, що на підтвердження наявності коштів, які ОСОБА_1 міг запозичити боржнику, кредитором було надано два договори купівлі-продажу цінних паперів, які укладенні в 2003 році, тобто за 14 років до дати укладання договорів позики, отже такий доказ є неналежним підтвердженням наявності у кредитора коштів, з огляду на значний проміжок часу між укладанням договорів та запозичення коштів, а також відсутності доказів того, що ОСОБА_1 дійсно отримав грошові кошти за договорами купівлі-продажу, адже будь-які квитанції та платіжні доручення відсутні, а сам факт підписання договору не свідчить про його реальне виконання. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене та висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необгрутованість вимог кредитора ОСОБА_1 , що має наслідком відмову в задоволенні заяви про визнання грошових вимог до боржника.

Щодо заяви АТ КБ "Приватбанк" про застосування до кредиторських вимог ОСОБА_1 наслідків спливу позовної давності, то колегія суддів зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Як вже зазначалося вище, у провадженні Шацького районного суду Волинської області перебувала справа №161/4922/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за позиками, процентів за позиками, 3% річних та інфляційних збитків за прострочення повернення позик.

З аналізу судових рішень, вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом (який стосується боргових зобов`язань за договором позики від 22.03.2017 року та за договором позики від 28.12.2017), які виникли, зокрема і у боржниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 , зазначену цивільну справу передано для подальшого розгляду до Господарського суду Волинської області у межах справи про неплатоспроможність.

З врахуванням викладеного, строки позовної давності ОСОБА_1 , як кредитором, яким заявлено грошові вимоги, не порушено.

Відповідно до ч.4 ст.74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, оскільки це є порушенням основних засад (принципів) господарського судочинства, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, пропорційності, змагальності та диспозитивності.

Разом з тим у справах про банкрутство при розгляді кредиторських вимог існує підвищений стандарт доказування, який полягає у тому, що у разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 28.01.2021 у справі №910/4510/20).

А тому наявність/відсутність заперечень боржника, розпорядника майна та/або інших кредиторів проти визнання грошових вимог кредитора, вимоги якого є предметом судового розгляду, не змінюють та не скасовують визначеного законом в частині першій статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства обов`язку кредитора довести підставність та правомірність заявлених ним грошових вимог всією сукупністю належних та допустимих доказів (постанова Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №904/6032/21).

З огляду на викладене, доводи скаржника щодо ненадання судом першої інстанції часу ОСОБА_1 ознайомитись із поясненнями АТ КБ "ПриватБанк" також є безпідставними. Крім того, у відповідних поясненнях Банком було викладену думку лише стосовно доказів, наданих ОСОБА_1 на вимогу суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Волинської області в оскаржуваній частині ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у справі №903/520/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "30" жовтня 2024 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Розізнана І.В.