ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2024 р. Справа №914/702/24

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Гриців В.М.

Зварич О.В.

за участю секретаря судового засідання Хом`як Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.06.2024 (повний текст рішення підписано 19.06.2024, суддя Крупник Р.В.)

у справі №914/702/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Драйтехсервіс, Чернігівська обл., смт Олишівка

до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, Львівська обл., с. Віжомля

про стягнення заборгованості, пені та 3% річних

за участю представників:

від апелянта (відповідача): не з`явився

від позивача: Горовий О.В.- адвокат (в режимі відеоконференції)

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.06.2024 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Драйтехсервіс» 2 946 366,06 грн. основного боргу, 74 483,72 грн. пені, 26 589,61 грн. 3% річних, 45 711,59 грн. судового збору та 19`400,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 10.06.2024 у справі №914/702/24 в частині стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Імені Данила Галицького на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛК ЕНД ФУД» суми додаткових нарахувань яка складається з 50 233,13 грн. пені та 20 769,47 грн. процентів річних скасувати, прийняти нове судове рішення у цій частині, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ДРАЙТЕХСЕРВІС» у стягненні з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького безпідставно нарахованих 1 146,99 грн. пені та 474,24 грн., 3% річних.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.07.2024 в складі головуючого судді Плотніцького Б.Д., суддів Зварич О.В. та Гриців В.М., після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд скарги на 31.07.2024.

23.07.2024 на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу.

26.07.2024 апелянт подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що адвокат Харченюк І.С., який представляє інтереси апелянта, зайнятий в іншому судовому процесі.

31.07.2024 судове засідання не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді члена колегії Гриців В.М. у відпустці.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.08.2024 справу призначено до розгляду на 14.08.2024.

12.08.2024 апелянт подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що адвокат Харченюк І.С., який представляє інтереси апелянта, перебуває у щорічній основній відпустці.

14.08.2024 розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням члена колегії судді Гриців В.М. у відпустці.

Розпорядженням керівника апарату суду від 20.08.2024 у зв`язку із звільненням у відставку судді (головуючого судді) Плотніцького Б.Д., справу передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.08.2024 справу №914/702/24 передано до розгляду колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії Гриців В.М., Зварич О.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2024 розгляд справи призначено на 18.09.2024.

У зв`язку з відрядженням головуючого судді Желіка М.Б. з 17.09.2024 до 19.09.2024 розгляд справи 18.09.2024 не відбувся.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 розгляд справи призначено на 16.10.2024.

15.10.2024 апелянт подав суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки адвокат сторони відповідача Харченюк І.С. зайнятий в іншому судовому процесі. До клопотання додано повістку-повідомлення, адресовану Товариству з обмеженою відповідальністю ТзОВ «Агролайф корми» у справі №380/29209/23 у Восьмий апеляційний адміністративний суд.

В судовому засіданні 16.10.2024 головуючий суддя оголосив короткий зміст клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

Представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечив, зазначив, що відповідач зловживає процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та перешкоджання набранню рішенням суду першої інстанції законної сили.

Колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила відмовити у задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справи з огляду на те, що з доданих до клопотання доказів не вбачається, що саме адвокат Харченюк І.С. представляє інтереси сторони в адміністративному спорі, таким чином, заявником не доведено поважності причин неявки представника в судове засідання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін та учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Представник позивача надав пояснення щодо аргументів на спростування доводів апелянта, проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на таке.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та оскарженого рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю Драйтехсервіс звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про стягнення заборгованості, пені та 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконав зобов`язання за договором №0305/И від 03.05.2023 в частині своєчасної та повної оплати за поставку позивачем зерносушарки MECMAR S55/420F вартістю 7`854`877,61 грн. з ПДВ та допустив заборгованість у розмірі 3 046 626,99 грн., яка еквівалентно визначена до курсу Євро станом на 27.04.2024. Окрім основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача 75 236,93 грн. пені та 26 770,38 грн. 3% річних.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що не відмовляється від виконання зобов`язань за договором, а затримки з оплатою поставленого товару виникли у зв`язку із тим, що основна діяльність відповідача, яка пов`язана зі збиранням врожаю, є сезонною, а ціни на ринку сільськогосподарської продукції є низькими. Разом з цим, розмір основного боргу становить 2 879 091,18 грн, а позивач безпідставно заявив до стягнення суму основного боргу у розмірі 3`046`626,99 грн., визначивши її за курсом Євро станом на 27.04.2024, адже сторони у договорі чітко визначили ціну товару та курс Євро до гривні, а протягом строку існування договірних відносин вони не підписували акта зміни вартості товару, як це передбачено пунктом 2.5 договору. Крім цього, постачальник не повідомляв покупця про зміну обов`язкових платежів, як це передбачено пунктом 2.4 договору.

У контррозрахунку пені та 3% річних відповідач вказував, що розмір пені та 3% річних за період з 03.05.2023 до 04.05.2023 становить 80,70 грн. та 19,37 грн. відповідно, а не 121,05 грн. та 29,05 грн., як визначено позивачем; сума пені за період з 31.05.2023 до 05.07.2023 становить 24 210,24 грн., 3% річних 5 810,46 грн.; безпідставно нараховано пеню за 05.05.2023 та 06.07.2023, оскільки у ці дні було повністю сплачено перші два платежі за договором.

Також відповідач заявив клопотання про зменшення розміру пені та 3% річних та просив врахувати, що позивач не надав доказів понесення збитків внаслідок допущеного порушення грошових зобов`язань за договором, а заявлені до стягнення суми є надміру великими.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення дійшов таких висновків:

- виконання ТзОВ Драйтехсервіс виконало договірний обов`язок щодо поставки товару у повному обсязі;

- відповідач здійснював оплату вартості поставленого йому товару, однак не перерахував усієї його ціни, зокрема, перший та другий платежі оплачені у повному обсязі, однак із допущенням прострочення, третій та четвертий платежі не оплачені в повному обсязі;

- грошові зобов`язання зі сплати третього та четвертого платежів підлягали виконанню у термін до 14.02.2024;

- відповідно до п. 2.1 договору оплата вартості товару здійснюється покупцем в національній валюті України, виходячи із курсу НБУ іноземної валюти вказаної в специфікації до договору на дату відповідної оплати, таким чином, вартість товару, яка визначена у специфікації у Євро (195`850,00), підлягає оплаті у Гривні;

- розмір відповідного платежу у національній валюті підлягає конвертації у іноземну валюту, виходячи із курсу, встановленого НБУ станом на дату проведення оплати;

- до 14.02.2024 відповідач перерахував позивачу у національній валюті 4`975`786,43 грн., що становить 124`199,22 Євро, таким чином, неоплаченою залишилась сума у розмірі 71`650,78 Євро (195`850,00 - 124`199,22);

- нарахування позивачем суми основної заборгованості, виходячи з курсу Євро станом на момент подання позовної заяви є безпідставним, оскільки в договорі сторони не визначали його ціну в іноземній валюті, а лише зробили валютне застереження, тому правильним є визначення суми боргу, виходячи із курсу Євро до Гривні станом на 14.02.2024, позаяк ця дата є днем коли мало бути здійснено третій і четвертий платіж в повному обсязі;

- станом на 14.02.2024 курс Євро до Гривні дорівнював 41,1212 грн., відтак сума основного боргу відповідача за договором становить 2`946`366,06 грн. і саме така сума основного боргу підлягає стягненню із відповідача на користь позивача;

- загальна ціна договору не змінювалася та становила 195`850,00 Євро, як це і передбачено специфікацією;

- факт непідписання між сторонами акта зміни вартості товару на суму курсових різниць, що передбачено пунктом 2.5 договору, не нівелює обов`язку відповідача оплатити вартість товару, яка визначена у специфікації до договору у Євро, шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті, які підлягають конвертації у іноземну валюту станом на дату проведення оплати;

- ТзОВ Драйтехсервіс безпідставно включило до періодів нарахувань 03.05.2023 та 31.05.2023, оскільки у вказані дні ще не настало прострочення відповідача, а також 05.05.2023 та 06.07.2023, які є днями фактичної сплати основної заборгованості, тому із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 74 483,72 грн. пені та 26 589,61 грн. 3% річних;

- у цій справі відсутні підстави для зменшення розміру пені, оскільки такий є незначним і не складатиме непосильного фінансового тягаря для відповідача, а також виконуватиме компенсаторну функцію за тривале порушення останнім грошового зобов`язання за договором, що є пропорційним до порушення допущеного відповідачем;

- справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, є стягнення із відповідача 3% річних у розмірі 26 589,61 грн.;

- позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у загальному розмірі 3`047`439,39 грн., з яких 2 946 366,06 грн. основний борг, 74 483,72 грн. пеня, 26 589,61 грн. 3% річних.

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та заперечення позивача.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного дослідження та оцінки доказів, невідповідності висновків суду обставинам справи та при порушенні норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на таке:

- станом на дату подання апеляційної скарги, розмір основної суми заборгованості становить 2 879 091,18 грн., натомість, суд першої інстанції обрахунок пені та 3% річних за період з 14.02.2024 до 09.05.2024 здійснив від суми 2 946 366,06 грн.;

- на думку відповідача правильний обрахунок пені та 3% річних повинен здійснюватися від суми 2 879 091,18 грн. та становити: 49 086,14 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань та 20 295,23 грн. нарахованих процентів;

- відтак стягнення пені в розмірі 1 146,99 грн. та 3% річних в розмірі 474,24 грн. є безпідставним;

- заборгованість відповідача в розмірі 2 879 091,18 грн. підтверджується специфікацією №1, в якій сторони чітко визначили ціну товару та курс Євро; відповідно до п. 2.4. договору, у разі зміни чи введення додаткових обов`язкових платежів, зборів, податків, мита, кодів (коду) УКТ ЗЕД, тощо, які впливають на вартість товару, загальна вартість товару підлягає збільшенню на відповідні суми; при настанні обставин визначених у цьому пункті договору постачальник письмово повідомляє покупця, при цьому підписання додаткової угоди про зміну ціни (вартості) товару не є обов`язковим; пунктом 2.5 договору передбачено, що з метою забезпечення бухгалтерського та податкового обліку господарських операцій сторони зобов`язані підписувати акти: зміни вартості товару на суму курсових різниць (згідно п.п.2.1.1. договору), виконаних робіт (наданих послуг), звірки (надалі акт звірки); за відсутності письмових заперечень покупця на акт після 10-ти днів з дати його направлення постачальником відповідний акт вважається підписаним; відповідач повідомляє суд, що станом на момент подання апеляційної скарги, жодних письмових повідомлень чи актів зміни вартості товару від позивача не отримував, а відтак збільшення розміру основного боргу є безпідставним;

- суд не надав оцінки та жодним чином не зазначив про розрахунок, який надав відповідач, що дає підстави вважати, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував всі обставини справи, що є наслідком неправильного дослідження та оцінки доказів, зумовлює невідповідність висновків суду обставинам справи;

- з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення, отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, cуд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду у справі №902/417/18 від 18.03.2020;

- наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюються на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором;

- доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах позивачем суду не наведено, у зв`язку з чим для позивача не матиме негативних наслідків позбавлення його можливості стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та процентів річних у повному розмірі, заявленому до стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить такі аргументи на спростування доводів скаржника:

- відповідач просить апеляційний суд частково скасувати рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача на користь ТзОВ «МІЛК ЕНД ФУД», але кредитором у цій справі є позивач ТзОВ «Драйтехсервіс»;

- відповідач оскаржує рішення тільки щодо нарахування пені та 3% річних і просить апеляційний суд зменшити нарахування пені на 1446,99 грн. та нарахування 3% річних на 474,24 грн., не оскаржуючи рішення в частині визнання судом розміру основної заборгованості в сумі 2 946 366,06 грн.;

- апелянт обґрунтовує скаргу тим, що пеня та 3% річних в оскарженому рішенні нараховуються на встановлену судом суму основного боргу - 2 946 366,06 грн, а не на суму основного боргу - 2 879 091,18 грн., що не була доведена відповідачем, судом не визнана і навіть не оскаржена апелянтом, що є нелогічним;

- нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача пені та 3% річних в рішенні суду є правомірним, обґрунтованим і справедливим, оскільки ці суми навіть на половину не покривають збитки позивача від знецінення Гривні до Євро за рік затримки розрахунку відповідача перед позивачем в 71 659,21 Євро гривнями по курсу НБУ, які сплачені позивачем ще в травні 2023 року компанії MESMAR S.P.A. (Італія) за передану відповідачу в червні 2023 року зерносушарку.

Фактичні обставини справи, правильно встановлені судом першої інстанції.

03.05.2023 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №0305/И, згідно з п.1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця мобільну зерносушарку Mecmar S55/420F призначену для сушіння таких культур як: ріпак, пшениця, кукурудза, соняшник та інших, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, викладених у договорі.

Комплектація, ціна (вартість), кількість, строки, порядок оплати та поставки товару, визначаються сторонами в специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору (п.1.2 договору).

Згідно із пунктом 2.1 договору ціна (вартість) товару, розміри платежів визначаються в гривні з зазначенням еквіваленту у відповідній іноземній валюті (євро, надалі еквівалент), відповідно до валютного курсу НБУ на дату підписання відповідної специфікації до договору. Оплата вартості товару, зазначеного в специфікації, додаток 1 до договору, здійснюється покупцем в національній валюті України, виходячи із курсу НБУ іноземної валюти вказаної в специфікації до договору на дату відповідної оплати.

Пунктом 2.5 договору визначено, що з метою забезпечення бухгалтерського та податкового обліку господарських операцій сторони зобов`язані підписувати акти: зміни вартості товару на суму курсових різниць (згідно із пунктом 2.1 Договору), виконаних робіт (наданих послуг), звірки.

У специфікації до договору сторони погодили поставку мобільної зерносушарки Mecmar S55/420F (2 електродвигуни, привід від ВВП, перфорація 1,5 мм, дизельний пальник, дах ПВХ, аспірація з циклоном, пелюстковий захист, вбудований вологомір, додаткове змащення центрального шнека, датчик рівня на контрольній панелі, серійний номер 223159, рік випуску 2023, стан новий).

Загальна вартість зерносушарки становить 7`854`877,61 грн. з ПДВ, що є еквівалентом 195`850,00 Євро.

При цьому сторони погодили такий порядок оплати:

- перший платіж у розмірі 117`823,16 грн. з ПДВ, що є еквівалентом 2`937,75 Євро, підлягає оплаті у термін до 03.05.2023 включно;

- другий платіж у розмірі 1`963`719,40 грн. з ПДВ, що є еквівалентом 48`962,50 Євро, підлягає оплаті у термін до 31.05.2023 включно;

- третій платіж у розмірі 1`963`719,40 грн. з ПДВ, що є еквівалентом 48`962,50 Євро, підлягає оплаті протягом десяти банківських днів з моменту;

- четвертий платіж у розмірі 3`809`615,64 грн. з ПДВ, що є еквівалентом 94`987,25 Євро, підлягає оплаті протягом десяти банківських днів з моменту.

Відповідно до пункту 3.4 договору передання товару від постачальника до покупця за договором здійснюється та оформлюється актом приймання-передачі товару та/або видатковою накладною на товар, що підписуються уповноваженими представниками сторін (момент поставки). Датою поставки товару є дата, яка вказана у акті приймання-передачі товару та/або видатковій накладній на товар.

Підписанням акту приймання-передачі товару покупець підтверджує, що товар повністю відповідає вимогам цього договору і вимогам чинного законодавства України (в тому числі за кількістю та якістю) та не містить будь-яких недоліків, які можуть стати підставою для повернення товару постачальнику (пункт 4.1 договору).

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв зерносушарку, що підтверджується актом прийому-передачі товару від 28.06.2023.

Відповідач лише частково оплатив вартість товару, перерахувавши позивачу суму у розмірі 4 975 786,43 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами.

Позивач направляв на адресу відповідача вимогу про оплату вартості отриманого товару №2 від 29.01.2024, яка отримана останнім 06.02.2024.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином не відреагував на отриману претензію, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення основного боргу.

Як передбачено пунктом 5.2 договору, за порушення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5 облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, що діяла в період нарахування пені.

Сторони домовилися, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором не обмежується шістьома місяцями, а здійснюється до моменту їх фактичного виконання (п.10.4 договору).

На підставі пункту 5.2 договору, а також частини 2 статті 625 ЦК України позивач здійснив нарахування на суму основного боргу 75`236,93 грн. пені та 26`770,38 грн. 3% річних.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 03.05.2023 сторони уклали договір поставки товару №0305/И, на виконання умов якого позивач 28.06.2023 передав, а відповідач прийняв мобільну зерносушарку Mecmar S55/420F.

Відповідно до специфікації до договору загальна вартість зерносушарки становить 7`854`877,61 грн. з ПДВ, а її ціна у еквіваленті до Євро станом на дату підписання специфікації (03.05.2023) дорівнює 195`850,00 Євро.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач сплатив позивачу у національній валюті 4`975`786,43 грн., що становить 124`199,22 Євро, а неоплаченою залишилась сума в розмірі 71`650,78 Євро (195`850,00 - 124`199,22).

Також суд встановив, що останнім днем строку на оплату решти вартості товару було 14.02.2024 (з урахуванням положень ч.2 ст.530 ЦК України, які передбачають обов`язок боржника у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги виконати договірне зобов`язання та зважаючи на те, що відповідач отримав вимогу позивача 06.02.2024).

Оскільки, станом на 14.02.2024 курс Євро до Гривні дорівнював 41,1212 грн., суд першої інстанції встановив, що сума основного боргу відповідача за договором становить 2`946`366,06 грн. (71`650,78 х 41,1212).

В частині стягнення суми основного боргу рішення суду першої інстанції не є предметом апеляційного перегляду, адже у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить скасувати рішення в частині стягнення пені та 3% річних.

Колегія суддів ще раз наголошує, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.269 ГПК України).

Водночас, доводами апеляційної скарги є те, що місцевий господарський суд врахував неправильно встановлену основну суму боргу для здійснення перевірки суми заявлених позивачем до стягнення пені та відсотків річних.

На переконання апелянта, правильним розміром суми основного боргу є 2879091,18 грн., адже у специфікації визначено вартість товару з ПДВ, яка складає 7 854 877,61 грн., відповідач оплатив з них 4 975 786,43 грн., отже, залишок боргу становить 2879091,18 грн. При цьому, апелянт просить врахувати, що ціна договору в узгодженому сторонами порядку не змінювалась.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє такі твердження апелянта з огляду на положення п.п.2.1.1 договору, відповідно до якого оплата вартості товару, зазначеного в специфікації, здійснюється покупцем в національній валюті України, виходячи з курсу НБУ іноземної валюти, вказаної в специфікації до договору, станом на дату відповідної оплати.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив в оскарженому рішенні, що у спірних правовідносинах правильним є визначення суми боргу, виходячи із курсу Євро до Гривні станом на 14.02.2024, позаяк ця дата є днем коли мало бути здійснено третій і четвертий платіж в повному обсязі.

При цьому, загальна ціна договору не змінювалася та становила 195`850,00 Євро, як це і передбачено специфікацією, водночас, у пункті 2.1 договору сторони у добровільному порядку погодили конвертацію платежів у національній валюті у іноземну валюту за курсом Євро станом на дату проведення оплати.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що при розрахунку пені та відсотків річних, суд першої інстанції врахував неправильно встановлену суму основного боргу.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як передбачено пунктом 5.2 договору, за порушення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5 облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, що діяла в період нарахування пені.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту розрахунків позивача вбачається, що він здійснював нарахування пені та 3% річних таким чином:

- за період з 03.05.2023 по 05.05.2023 на суму у розмірі 117`823,16 грн.;

- за період з 31.05.2023 по 06.07.2023 на суму у розмірі 1`963`719,40 грн.;

- за період з 14.02.2024 по 09.05.2024 на суму у розмірі 2 946 366,06 грн.

Згідно із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.06.2018 у справі №922/1008/16 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних.

Крім цього, відповідно до пункту 1.9. постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Зважаючи на викладене вище, здійснивши відповідний перерахунок, суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 74 483,72 грн. пені та 26 589,61 грн. 3% річних.

Таким чином, при здійсненні перевірки розрахунку суд першої інстанції врахував аргументи відповідача про те, що позивач безпідставно включив до періодів нарахувань 03.05.2023 та 31.05.2023, оскільки у вказані дні ще не настало прострочення відповідача, а також 05.05.2023 та 06.07.2023, які є днями фактичної сплати основної заборгованості. Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що суд не надав оцінки контррозрахунку відповідача.

Щодо доводів апелянта про безпідставне відхилення судом клопотання про зменшення заявлених до стягнення розмірів пені та 3% річних колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За змістом наведеної вище норми зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

Право суду на зменшення розміру штрафних санкцій у кожному конкретному випадку залежить від встановлених судом обставин, зокрема, але не виключно: розміру неустойки перед розміром збитків; винятковості випадку; ступеню виконання зобов`язань; причин неналежного невиконання зобов`язання; характеру прострочення; поведінки винної особи (вжиття/невжиття заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення порушення) тощо, та від поданих на їх підтвердження/спростування сторонами доказів.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Така правова позиція є усталеною в судовій практиці та викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 09.01.2024 у справі № 910/1265/23.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у спірних правовідносинах нарахована сума пені є пропорційною до суми задоволених позовних вимог в частині основної заборгованості та виконує компенсаторну роль для постачальника, який не отримав своєчасної оплати товару в повному обсязі, натомість, відповідач, покликаючись на фінансові труднощі не навів детального обґрунтування щодо об`єктивності перешкод своєчасного виконання договірного зобов`язання.

При цьому, частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Що стосується 3% річних, то згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Проте, у спірних правовідносинах заявлений до стягнення розмір 3% річних також не є очевидно неспівмірним щодо розміру основної заборгованості, яка існувала у відповідача протягом тривалого періоду часу, натомість є справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи.

Відтак доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини спору, апелянт не обґрунтував та не довів неправильного застосування судом норм матеріального права чи недотримання норм процесуального права.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку ст.129 ГПК України судові витрати слід покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 10.06.2024 у справі №914/702/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 28.10.2024.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Гриців В.М.

суддя Зварич О.В.