ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2024 р. Справа№ 910/2859/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Буравльова С.І.

Корсака В.А.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024

у справі № 910/2859/24 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про визнання договору недійсним у частині,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" (далі - позивач; АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (надалі - відповідач; ТОВ "Оператор газотранспортної системи України") про визнання недійсним пункту 13.5 договору транспортування природного газу від 4 лютого 2020 року № , укладеного між зазначеними юридичними особами.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що пункт 13.5 вищевказаного правочину не відповідає вимогам частини 3 статті 509 ЦК України в частині дотримання принципів розумності та справедливості, а також з тих підстав, що вказаним пунктом договору передбачена відповідальність АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз", як замовника послуг, за порушення умов вказаного правочину, тоді як аналогічна відповідальність ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" за порушення ним своїх зобов`язань за договором взагалі відсутня. Відтак, на думку позивача, існують підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним на підставі приписів частини 1 статті 203, частини 1 статті 207 ГК України та частини 3 статті 215 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 920/1382/23 у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами порушення його прав чи законних інтересів оскаржуваним пунктом правочину, а також факту його невідповідності приписам чинного законодавства.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі 910/2859/24 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та при невідповідності висновків фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що виходячи з принципів розумності та справедливості, кожна зі сторін договору повинна нести однакову відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Натомість договором фактично встановлена значна фінансова відповідальність замовника, тоді як для виконавця її не встановлено. Вказаним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не надав.

Апелянт також вказує, що пункт 13.5 спірного договору не відповідає вимогам закону, а його зміст прямо суперечить принципам розумності та справедливості, що давало суду першої інстанції підстави для застосування вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України та визнання цього пункту Договору недійсним. Проте, Господарський суд м. Києва безпідставно не застосував ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, чим порушив норми матеріального права.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2024, апеляційна скарга позивача у справі № 910/2859/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Євсікова О.О., який входять до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2024, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2024 прийнято до провадження апеляційну скаргу АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/2859/24 колегією суддів у складі: головуючого судді Алданової С.О., суддів: Корсака В.А., Буравльова С.І. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/2859/24. Призначено розгляд апеляційної скарги АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/2859/24 на 15.10.2024.

11.10.2024 на адресу апеляційного господарського суду від ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Свої заперечення ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" мотивує тим, що враховуючи, що норми Закону України «Про ринок природного газу» визначають укладання договору транспортування природного газу у формі Типового договору, затвердженого НКРЕКП, Оператор ГТС та замовники послуг за таким договором, з урахуванням норм ч. 4 ст. 179 ГК України, не можуть відступити від його змісту, але мають право конкретизувати його умови. Умови затвердженого НКРЕКП Типового договору транспортування природного газу відповідають та відображають положення Кодексу ГТС, норми якого є обов`язковими для дотримання та виконання як Оператором ГТС, так і замовником послуг транспортування, яким є АТ «Київоблгаз».

На думку відповідача, вказуючи, що пункт 13.5 договору суперечить ч. 3 ст. 509 ЦК України, АТ «Київоблгаз» не зазначає обґрунтовану позицію відносно того, в чому саме така суперечність, чим саме вказане положення договору не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Окремо відповідач звертає увагу, що Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі № 902/575/18, який підтримано Верховним Судом у постановах від 27.01.2021 по справі № 915/982/18 (пункти 4.6, 4.7), від 05.12.2019 у справі № 908/1823/18 (пункт 44), а також Північним апеляційним господарським судом у постанові від 18.03.2019 по справі № 927/690/18 сформульовано правовий висновок про те, що: «Суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до Типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом. Також сторони не позбавлені можливості врегулювати свої правовідносини щодо транспортування природного газу відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про внесення змін до Типового договору транспортування природного газу».

Представник апелянта в судовому засіданні 15.10.2024 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийти нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.10.2024 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених апелянтом доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 4 лютого 2020 року між АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (оператор) укладено договір транспортування природного газу № 8 (скорочено - Договір; Спірний договір), за умовами якого оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга), а замовник сплачує оператору встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками вказаних юридичних осіб.

Відповідно до пункту 2.2 Договору послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі ГТС, з урахуванням особливостей, передбачених цією угодою.

Згідно пункту 2.3 Договору обсяг послуги, що надається за цим договором, визначається підписанням додатка № 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатка 2 (розподіл потужності з обмеженнями), крім надання доступу до потужності на період однієї газової доби.

Приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності Оператору здійснюється відповідно до вимог Кодексу ГТС (пункт 2.4 Договору).

За пунктом 4.1 Договору замовник зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість наданих йому послуг; здійснити своєчасну та повну оплату додаткової плати Оператору в разі перевищення розміру замовленої потужності та/або плати за зміну умов (обмежень) користування потужністю з обмеженнями, та/або недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним у газотранспортну систему, у порядку, визначеному цим договором та Кодексом ГТС; здійснити своєчасну та повну оплату за перевищення розміру договірної потужності, додаткову плату за зміну умов (обмежень) використання потужності з обмеженнями, плату за добовий небаланс, плату за нейтральність балансування, додаткову плату у разі недотримання параметрів ФХП газу та плату за несанкціонований відбір природного газу з газотранспортної системи в порядку, визначеному Кодексом ГТС та цим договором; здійснити у термін до 5 робочих днів з дня виставлення рахунка оплату вартості добових небалансів, якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що оператор забезпечує наявність відповідних потужностей у точках входу до газотранспортної системи або в точках виходу з газотранспортної системи в обсязі, визначеному згідно з додатком 1 (розподіл потужності) та/або додатком 2 (розподіл потужності з обмеженнями) до цього договору та/або підтвердженій номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби. Надання номінацій (реномінацій) для отримання транспортування здійснюється в порядку, встановленому Кодексом ГТС.

Згідно з пунктом 13.4 Договору оператор несе відповідальність за неналежне надання послуг транспортування природного газу лише з моменту його отримання в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу.

Пунктом 13.5 Договору встановлено, що в разі порушення замовником строків оплати, передбачених цим правочином, він сплачує оператору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

В рамках апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що за приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статтей 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити: ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Частиною 4 статті 179 ГК України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Водночас, відповідно до статті 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Отже, типовий договір у розумінні ст.ст. 179, 184 ГК України не є ні нормативним актом, ні самостійним укладеним договором. Натомість він становить собою сукупність істотних умов, які уповноважений орган визначає як такі, що є обов`язковими при укладенні сторонами договору відповідного типу, однак такі умови можуть бути конкретизовані, що є невід`ємним правом сторін при встановленні, зміні або припиненні їх взаємних прав та обов`язків.

Тобто, договір повинен бути розроблений та відповідати типовому договору. Законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 906/316/17, від 11.12.2018 у справі № 921/375/17-г/14, від 12.03.2019 у справі № 904/2258/18.

Закон України "Про ринок природного газу" (в подальшому - Закон) визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Відповідно до статті 32 Закону транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому Кодексом ГТС та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором. Оператор газотранспортної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів транспортування природного газу із замовниками. Оператор газотранспортної системи зобов`язаний забезпечити надання послуг, що відповідають потребам ринку природного газу, зокрема послуги транспортування природного газу з або без гарантії реалізації права користування потужністю, послуги транспортування природного газу на різні періоди тривалості тощо.

З наведеної статті Закону слідує, що договір транспортування природного газу укладається відповідно до типового договору, затвердженого Регулятором, умовами якого визначено його предмет - забезпечення надання послуг транспортування природного газу та передбачено, що вартість послуг транспортування природного газу встановлюється в договорі.

На виконання вимог статті 32 Закону постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу, відповідно до умов якого оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому правочині вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Розділом XIII Типового договору регламентовано порядок відповідальності сторін у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Зокрема, сторона, що не виконує умови цього договору та (або) умови Кодексу, зобов`язана в повному обсязі відшкодувати збитки, завдані іншій стороні. Оператор відповідає за втрату газу замовника в газотранспортній системі під час його транспортування від точки входу до точки виходу у розмірі фактичних втрат, якщо не доведе, що втрата сталася не з його вини. Оператор несе відповідальність за неналежне надання послуг транспортування природного газу лише з моменту його отримання в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу. У разі порушення замовником строків оплати, передбачених цим договором, замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сторони добросовісно співпрацюють з метою забезпечення ефективної та безпечної експлуатації і використання газотранспортної системи. Сторони зобов`язуються вживати всіх можливих заходів задля уникнення або зменшення збитків. Сторона не має права на відшкодування збитків у тій частині, в якій вона могла б їх уникнути в разі вжиття всіх залежних від неї заходів.

Таким чином, умовами типового договору, які повністю кореспондуються з умовами Договору, чітко визначені порядок та умови відповідальності кожної зі сторін договору в разі порушення ними умов вказаного правочину та (або) умов Кодексу ГТС. Зокрема, обов`язку оператора відшкодувати збитки замовнику у розмірі фактичних втрат газу кореспондується обов`язок замовника сплатити пеню, у разі прострочення ним сплати відповідних платежів за договором. При цьому, норми чинного законодавства не ставлять в залежність умови недійсності правочину від наявності/відсутності відповідного кореспондуючого обов`язку іншої сторони щодо сплати неустойки у формі пені в разі порушення нею договірного зобов`язання, і з такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 15 травня 2019 року у справі № 912/1984/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 912/3810/16.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, лише у разі порушення замовником своїх зобов`язань за Договором, останній буде нести відповідальність за пунктом 13.5 Договору, що цілком відповідає загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, у частині дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності усіх учасників цивільних правовідносин.

Дане, за висновками колегії суддів, правильно зазначено місцевим господарським судом.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 902/575/18 викладено висновки про те, що суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до Типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом.

З огляду на наведене, доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції приписів ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України критично оцінюються апеляційним господарським судом.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу, що статтю 207 ГК України, на момент укладення сторонами Договору, було виключено на підставі Закону № 2275-VIII від 06.02.2018, тому аргументи апелянта в цій частині підлягають відхиленню.

Отже, зважаючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що під час укладення спірного договору, у тому числі в частині пункту 13.5, сторонами не було дотримано загальних вимог закону, додержання яких є необхідними для чинності правочину, з урахуванням невмотивованості доводів позивача про невідповідність спірного пункту Договору приписам чинного законодавства, обґрунтованими, на переконання судової колегії, є висновки місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" в зв`язку з його необґрунтованістю.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та при невідповідності висновків фактичним обставинам справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/2859/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

При цьому, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

В свою чергу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження відповідача знайшли своє підтвердження в спростування викладених позивачем в апеляційній скарзі доводів в цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/2859/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз".

4. Справу № 910/2859/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.10.2024.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.І. Буравльов

В.А. Корсак