номер провадження справи 3/3/24
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

30.10.2024 Справа № 908/1907/24

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Педорича С.І., за участю секретаря судового засідання - Паскарь К.М., розглянувши в судовому засіданні матеріали справи №908/1907/24

за позовом: Марганецької міської ради (вул. Єдності, буд. 29-А, м. Марганець, Дніпропетровська область, 53407; ідентифікаційний код юридичної особи 35055650)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» (вул. Північне шосе, буд. 69-А, м. Запоріжжя, 69006; ідентифікаційний код юридичної особи 30105738)

про стягнення коштів

за участю представників учасників справи:

від позивача - адвокат Сідельникова О.Л. (в залі суду), ордер серії АР №1177813 від 10.07.2024, посвідчення адвоката ЗП002263 від 16.07.2019;

від відповідача - адвокат Кузнецов І.С. (в режимі відеоконференції), ордер серії АР №1028667 від 10.01.2023; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП002030 від 12.02.2019;

УСТАНОВИВ:

10.07.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Марганецької міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» (скорочене найменування ТОВ «МІК») про стягнення 3 847 309,08 грн. за період 01.01.2019 до 31.12.2021 фактичного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:019:0019.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що фактичною підставою позову у цій справі Марганецькою міською радою визначено безпідставне збереження орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:019:0019.

При цьому правовою підставою позову заявником визначено положення ст.1212 ЦК України, за якими: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судом також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:019:0019, розташована за адресою: вул. Пушкіна, 2, м. Марганець Дніпропетровської області.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Відповідно до ст. 1 ГПК України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Згідно ч. 1 ст. 27 ГПК України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 30 ГПК України встановлена виключна підсудність справ.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. У цих категоріях справ не допускається також договірна підсудність.

Так, ч. 3 ст. 30 ГПК України передбачає, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

При цьому тлумачення ч. 3 ст. 30 ГПК України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі «Толстой-Милославський» (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну «передбачений законом» сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення ч. 3 ст. 30 ГПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Водночас, як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі № 902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Згідно ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

При цьому виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 638/1988/17 від 10.04.2019.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 дійшла висновку, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі №460/4286/16-ц від 23.01.2018 та у справі № 640/16548/16-ц від 16.05.2018, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст. ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст. ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Верховний Суд у своїй постанові від 20.06.2019 у справі № 626/47/19 дійшов висновку про те, що оскільки позовні вимоги виникли з приводу нерухомого майна, а саме плати за користування землею (безпідставно збережених коштів), то підсудність за цим позовом має визначатися відповідно до правил виключної підсудності.

У постанові від 28.08.2019 у справі № 415/4214/15-ц Верховний Суд дійшов аналогічних висновків про те, що спір виник з приводу нерухомого майна, а саме відшкодування збитків, заподіяних безоплатним користуванням земельною ділянкою, то підсудність такої справи має визначатись за правилами виключної підсудності.

Також у справі № 911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду розглянула питання про те, чи поширюються правила територіальної підсудності спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, на спори, предметом яких є грошові кошти в межах розрахунку за таке майно, чи їх предметом має бути нерухоме майно безпосередньо.

У постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду визначила, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" у ч. 3 ст. 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередній об`єкт спірних правовідносин.

Позиція Великої Палати Верховного Суду ґрунтується, зокрема, на висновку про те, що, враховуючи аналіз змін у законодавчому регулюванні та лексичне тлумачення поняття, виключна підсудність справ застосовується до відповідних правовідносин загалом, а не щодо їх окремих складових. Тому на спори, предметом яких є стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми ч. 3 ст. 30 ГПК України.

Предметом позову у даній справі є стягнення із відповідача безпідставно збережених коштів в розмірі 3 847 309,08 грн на підставі положень ст. ст. 1212 - 1214 ЦК України.

Із урахуванням того, що підставою звернення міської ради до суду із даним позовом є збереження відповідачем, як користувачем земельної ділянки, без належної правової підстави за рахунок позивача грошових коштів у вигляді несплаченої орендної плати, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном - земельною ділянкою, відповідно, і позов має розглядатися за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням нерухомого майна (земельної ділянки).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України, суд передає на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншому суду.

Передача справи за територіальною підсудністю іншому суду здійснюється на будь-якій стадії розгляду справи, після встановлення судом фактичних обставин, з яким закон пов`язує передачу справи до іншого суду за виключною територіальною підсудністю.

Частиною 3 ст.31 ГПК України унормовано, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Застосовуючи правило виключної підсудності, матеріали справи №908/1907/24 слід направити для розгляду за місцезнаходженням нерухомого майна (земельної ділянки), тобто до Господарського суду Дніпропетровської області.

Слід наголосити, що розгляд справи судом, яка йому не підсудна є безумовною підставою для скасування судового рішення, прийнятого за результатами вирішення судового спору, а також може розцінюватись як перевищення повноважень, компетенції, прийняття завідомо неправосудного рішення тощо.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 31, ст. 30, 232, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Справу №908/1907/24 за позовом Марганецької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» про стягнення 3 847 309,08 грн за період 01.01.2019 до 31.12.2021 фактичного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:019:0019 передати на розгляд Господарського суду Дніпропетровської області.

2. Копію позовної заяви Марганецької міської ради від 10.07.2024 долучити до примірника ухвали, що залишається в Господарському суді Запорізької області.

3. Ухвала суду від 30.10.2024 у справі №908/1907/24 може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені ст.ст. 254-256 ГПК України.

4. Направити ухвалу суду учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси в електронній формі із застосуванням ЄСІТС.

5. Повний текст ухвали складено та підписано 31.10.2024.

Суддя С.І. Педорич