ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2024 р. Справа№ 927/374/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 (повний текст рішення складено та підписано 07.06.2024)

у справі №927/374/24 (суддя М.О. Демидова)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 211 000,00 грн, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі, позивач) звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі, відповідач) про стягнення 211 000,00 грн безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю правових підстав у відповідача для набуття та збереження грошових коштів, які позивачем перераховано відповідачу згідно платіжних інструкцій №901 від 14.01.2022, №905 від 17.01.2022, №906 від 17.01.2022, №913 від 21.01.2022, №923 від 15.02.2022.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти у сумі 211 000,00 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 3 165,00 грн та витрати на професійну правничу у сумі 30 000,00 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд встановив, що позивач на підставі платіжних інструкцій №901 від 14.01.2022, №905 від 17.01.2022, №906 від 17.01.2022, №913 від 21.01.2022, №923 від 15.02.2022 перерахував відповідачу кошти у загальній сумі 211 000,00 грн. У вказаних платіжних інструкціях призначенням платежу визначено «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №140122 від 14.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №150222 від 15.02.2022». Водночас, позивач у позові зазначає, що договори між сторонами не укладались у письмовій формі, під час судового розгляду справи договори про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, укладені сторонами у справі, суду надані не були, у зв`язку з чим суд відхилив доводи відповідача про наявність у призначенні платежу посилання на існування між сторонами договору поворотної фінансової допомоги та неможливість застосування до правовідносин глави 83 Цивільного кодексу України. Оскільки відповідач не підтвердив наявність у нього права користування спірними коштами, а також зважаючи на відсутність доказів, що свідчать про наявність договірних відносин між сторонами цього спору, останній зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у сумі 211 000,00 грн на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн, Господарський суд Чернігівської області, враховуючи ступінь складності, характер спору, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, обсяг підготованих адвокатом процесуальних документів, рівень складності даного спору, а також його ціну, враховуючи обсяг досліджених адвокатом та поданих до суду доказів, заперечення відповідача та зважаючи на визначені практикою ЄСПЛ критерії реальності (встановлення їхньої дійсності), необхідності та розумності їхнього розміру, дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищений, а тому на підставі частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України підлягає зменшенню до 30 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 27.06.2024 (про що свідчить поштовий штрих-код Укрпошти на конверті) засобами поштового зв`язку Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято внаслідок порушення норм процесуального права та невірного застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- договірний характер правовідносин виключає можливість застосування судом до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України. З фактичних обставин справи вбачається, що позивачкою було здійснено перерахування коштів з призначенням платежу: «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору…» і таке перерахування відбувалось систематично, а отже сплачені кошти не можуть вважатися сплаченими ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 як безпідставно набуті. У даній справі позивач самостійно зазначив, що на момент перерахування коштів їй було відомо, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) зі сплати коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків);

- ОСОБА_1 у межах цивільної справи №733/325/23 була допитана в якості свідка й підтверджувала існування між сторонами усних договорів фінансової допомоги, посилання на які містяться у відповідних призначеннях платежу, однак в даній справі стверджує про відсутність між сторонами договорів про фінансову допомогу;

- суд не дослідив висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.06.2022 №465/155/19 та від 27.03.2023 у справі №357/1771/21, на які посилався відповідач;

- самостійною та безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме відхилення клопотань відповідача про виклик свідків та перехід до загального позовного провадження;

- щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то скаржник зазначив, що Господарським судом Чернігівської області під час визначення розміру втрат на правову допомогу не було досліджено таких обставин: до послуг, що надавались позивачу адвокатом та в подальшому вартість яких було стягнуто з відповідача виключено «надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань», однак відсутні докази на підтвердження того, що такі консультації стосувались предмету спору в даній справі, окрім того, відсутнє визнання чіткої вартості цієї послуги; до послуг включені послуги «збір та підготовка доказів, необхідних для подання позовної заяви (в тому числі складання та подання адвокатських запитів», однак судом першої інстанції не досліджено, які саме дії вчинялись адвокатом чи адвокатським об`єднанням для збору доказів; згідно з додатком №1 до Договору адвокатським об`єднанням надано послуги «участь у судових засіданнях суду першої інстанції за допомогою системи відеоконференцзв`язку без обмеження по їх кількості та часу», «участь у судових засіданнях суду першої інстанції в залі суду», однак, враховуючи, що розгляд справи було здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, то адвокат не міг надати означені послуги; судом першої інстанції не було досліджено вартості кожної послуги, передбаченої в додатку №1 до Договору та її безпосередньої пов`язаності з розглядом справи №927/374/24.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

17.09.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він просить суд залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим.

Позивач наголошує, що матеріали справи не містять доказів того, що спірні правовідносини мають договірний характер. При цьому, вказівка щодо призначення платежу при перерахунку коштів, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми договору позики, що підтверджує домовленість сторін щодо передачі/отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти, тоді як договір позики є двостороннім правочином.

Твердження відповідача про недобросовісність позивача не відповідає дійсності, адже у цивільній справі №733/325/23, на яку посилається відповідач, позивач є свідком, а не стороною у справі. Згідно з частиною 1 статті 69 Цивільного процесуального кодексу України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Тобто, у справі №733/325/23 показання громадянки ОСОБА_1 стосувалися обставин саме тієї цивільної справи, стороною у якій вона не є та обставини якої не є тотожними обставинам цієї справи. У зв`язку з цим, доводи відповідача про недобросовісну поведінку позивача у цій справі є не більш ніж надуманими.

Вказуючи про необґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у справах №465/155/19 та №357/1771/21, однак, як наголошує позивач, викладені у названих постановах висновки не є релевантними до даних спірних правовідносин та не спростовують законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Помилковим є твердження відповідача про те, що відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотань відповідача про допит свідків та проведення розгляду справи у порядку загального позовного провадження унеможливила встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Так, виходячи зі змісту статті 88 Господарського процесуального кодексу України, допиту сторони як свідка має передувати подання цією стороною належно оформленої заяви свідка щодо відомих стороні обставин, які мають значення для справи. Така заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів. Проте, ні до відзиву на позовну заяву, ні до клопотання про допит сторін у якості свідків така заява відповідачем не додана, більш того, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Щодо клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, то у справі, що розглядається, предметом позову є майнові вимоги про стягнення 211 000,00 грн. За змістом частини 7 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Відповідно до частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції вказав, що справа №927/374/24 підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження, враховуючи її малозначність у розумінні пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України та що відповідачем не наведено суду жодних належних доводів в обґрунтування структурної складності спору і неможливості його розгляду в межах спрощеної процедури.

Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, то такі витрати за доводами позивача є обґрунтованими, співмірними зі складністю справи. Заперечень щодо обґрунтованості та реальності таких витрат відповідач до суду першої інстанції не подавав, як і клопотання щодо зменшення розміру заявлених до стягнення витрат. Єдине, що зробив відповідач, так це у відзиві на позовну заяву виклав судження щодо вказаного позивачем у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, а саме зазначив, що розмір витрат у 50 000,00 грн є завищеним, що, ймовірно, співставлялося відповідачем із власним попереднім (орієнтовним) розрахунком витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. Проте, у подальшому, після надання позивачем «повного пакету документів» на підтвердження витрат на правничу допомогу відповідач жодних дій з доведення неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу не вчинив. Водночас, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода учасника спору із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №910/5410/19.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач також повідомив суд, що судові витрати, які позивач поніс у зв`язку з переглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, становлять 20 000,00 грн та складаються з витрат на професійну правничу допомогу згідно з Договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №05/03/24/КО від 05.03.2024. На підтвердження указаних витрат позивач надає: копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 06.06.2024, серія СВ №1082664; копію Додатку №4 від 02.07.2024 до Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №05/03/24/КО від 05.03.2024; копію рахунку на оплату №164 від 02.07.2024; копію платіжної інструкції №177 від 04.07.2024. При цьому, позивач повідомляє, що інші докази на підтвердження розміру та реальності понесених судових витрат будуть надані у строки, встановлені частиною 8 статті129 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Іоннікова І.А., Тищенко А.І.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2024 витребувано у Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/374/24; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду Чернігівської області.

15.07.2024 матеріали справи №№927/374/24 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24, роз`яснено Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 4 747,50 грн та належні докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у справі №927/374/24.

У період з 29.07.2024 по 30.08.2024 головуючий суддя Михальська Ю.Б. та суддя Тищенко А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, перебували у відпустці.

У період з 08.08.2024 по 30.08.2024 суддя Іоннікова І.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, перебувала у відпустці.

31.07.2024 (про що свідчить штемпель Укрпошти на конверті) засобами поштового зв`язку представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвокат Покотило М.Б. звернулась до Північного апеляційного господарського суду з заявою про усунення недоліків, до якої долучено докази сплати судового збору (платіжна інструкція №37 від 29.07.2024 на суму 4 747,50,00 грн) та докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у справі №927/374/24 - листом з описом вкладення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24, у задоволенні клопотання відповідача про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи відмовлено, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), враховуючи, що предметом розгляду у справі є вимоги про стягнення 211 000,00 грн, а отже дана справа відноситься до малозначних у розумінні Господарського процесуального кодексу України, встановлено учасникам справи строки на подання відзиву, заперечення на відзив, заяв, клопотань.

19.09.2024 від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

20.09.2024 від позивача через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява про приєднання до матеріалів справи доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат (на підтвердження витрат з правничої допомоги), а саме копії акту надання послуг №190 від 20.09.2024.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (довідок про доставку копії ухвали від 02.09.2024 до електронних кабінетів сторін в підсистемі «Електронний суд»), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2024 строків на подання учасниками справи документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 з рахунку НОМЕР_1 здійснено перерахування грошових коштів Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_2 на загальну суму 211 000,00 грн на підставі платіжних інструкцій №901 від 14.01.2022 на суму 41 000,00 грн з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №140122 від 14.01.2022», №905 від 17.01.2022 на суму 110 000,00 грн з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», №906 від 17.01.2022 на суму 10 000,00 грн з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», №913 від 21.01.2022 на суму 40 000,00 грн з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», №923 від 15.02.2022 на суму 10 000,00 грн з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №150222 від 15.02.2022» (том 1, а.с. 9-13).

Звертаючись до суду, ФОП ОСОБА_1 у позовній заяві наголошувала на тому, що здійснення переказу грошових коштів пов`язано з тим, що сторони мали намір укласти договори безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, однак такі договори в подальшому сторонами укладені не були.

Позивачем 29.03.2024 направлено відповідачу вимогу від 29.03.2024, в якій позивач просив відповідача у семиденний строк від дня отримання даної вимоги повернути кошти у сумі 211 000,00 грн (том 1, а.с. 14).

Вказана вимога отримана відповідачем особисто 02.04.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №040 (том 1, а.с. 15-16).

Однак, відповідач повернення коштів у сумі 211 000,00 грн не здійснив, у зв`язку з чим позивач і звернулась до суду з позовом у даній справі, в якому, із посиланням на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, просила стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 211 000,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджував, що спірні кошти не можна кваліфікувати як набуті без достатньої правової підстави, оскільки наявність у призначенні платежу платіжних доручень посилання на існування між сторонами договору поворотної фінансової допомоги унеможливлює застосування до правовідносин положень глави 83 Цивільного кодексу України та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог із цих підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, враховуючи наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №910/13814/17.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Таким чином, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач на підставі платіжних інструкцій №901 від 14.01.2022, №905 від 17.01.2022, №906 від 17.01.2022, №913 від 21.01.2022, №923 від 15.02.2022 перерахував відповідачу кошти у загальній сумі 211 000,00 грн.

У вказаних платіжних інструкціях призначенням платежу визначено «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №140122 від 14.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору №150222 від 15.02.2022».

Позивач у позові зазначає, що здійснення вказаних грошових переказів було пов`язано з тим, що позивач та відповідач мали намір укласти договори безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, однак такі договори між сторонами у письмовій формі так і не були укладені, що відповідачем не спростовано, відповідних договорів суду не надано.

Скаржник в апеляційній скарзі наголошує на тому, що оскільки позивачем було здійснено перерахування коштів з призначенням платежу: «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору…» і таке перерахування відбувалось систематично, тому сплачені кошти не можуть вважатися набутими відповідачем без достатньої правової підстави.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У силу частини 1 статті 639 Кодексу договір може бути укладений в будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина 2 статті 190 Господарського кодексу України).

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ключовим у змісті даної норми є вказівка на те, що такий інший документ, який підтверджує укладення договору позики, має визначати умови такого договору.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, коли мова йде про письмову форму договору позики, такий документ має містити умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, що є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (незалежно від того розписка це чи інший документ).

У постанові Верховного Суду від 28.02.2024 у справі №922/3289/21 Верховним Судом зазначено: « 61. По своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику.», « 64. Вказівка призначення платежу при перерахунку коштів, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору.».

Як уже було зазначено, сторони мали намір, проте так і не уклали договори поворотної фінансової допомоги.

Отже, надані позивачем платіжні інструкції самі по собі не підтверджують факту погодження з відповідачем таких істотних умов договору як предмет, ціну та строк дії договору, а тому судом першої інстанції правомірно відхилені доводи відповідача про неможливість застосування до правовідносин глави 83 Цивільного кодексу України через визначене позивачем у платіжних дорученнях призначення платежу.

Стосовно тверджень скаржника про недобросовісність та суперечливість дій позивача, то такі оцінюються судом критично, адже у цивільній справі №733/325/23, на яку посилається відповідач, ОСОБА_1 була свідком, а не стороною у справі, а згідно частини 1 статті 69 Цивільного процесуального кодексу України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Тобто у справі №733/325/23 показання громадянки ОСОБА_1 як свідка стосувалися обставин саме цієї цивільної справи та не мають значення для даної господарської справи.

Позивач під час усього розгляду справи наголошує на тому, що сторони мали намір укласти договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, однак так його і не уклали, а отже вимога позивача про повернення безпідставно перерахованих коштів не є такою, що суперечить попередній поведінці позивача, тобто не є суперечливою.

Щодо посилань відповідача на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.06.2022 у справі №465/155/19 та від 27.03.2023 у справі №357/1771/21, колегія суддів зазначає, що наведені у названих постановах висновки зроблені за інших фактичних обставин справи (між сторонами у перелічених справах були укладені договори позики, мало місце надання позики та порушення договірних зобов`язань в частині повернення позики, тощо), а отже не є релевантними до даних спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів, погоджуючись із висновками місцевого господарського суду, доходить висновку про те, що відповідач не підтвердив наявність у нього права користування коштами позивача в сумі 211 000,00 грн, оскільки спірна сума коштів була набута відповідачем не на підставі договору про надання поворотної фінансової допомоги. Відповідач зобов`язаний повернути позивачу кошти у сумі 211 000,00 грн на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем 29.03.2024 направлено відповідачу вимогу від 29.03.2024, в якій позивач просив відповідача у семиденний строк від дня отримання даної вимоги повернути кошти у сумі 211 000,00 грн. Вказана вимога отримана відповідачем особисто 02.04.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №040.

Отже, на момент ухвалення судового рішення строк повернення коштів є таким, що настав.

З огляду на встановлене позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Стосовно посилань скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегія суддів зазначає таке.

Відповідач посилається на безпідставне відхилення судом першої інстанції його клопотань про виклик свідків та перехід до загального позовного провадження.

Ухвалою від 19.04.2024 Господарський суд Чернігівської області постановив розгляд справи №927/374/24 здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі.

09.05.2024 представник відповідача подав до Господарського суду Чернігівської області клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з метою ефективного захисту прав і законних інтересів сторін та дотримання завдань господарського судочинства, забезпечення можливості проведення допиту свідків.

Також 09.05.2024 представник відповідача подав до суду клопотання про допит сторін як свідків, в якому просить на підставі статті 87 Господарського процесуального кодексу України викликати та допитати як свідка позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з частиною 9 статті 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються.

За змістом частини 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Виходячи із положень статті 88 Господарського процесуального кодексу України, допиту сторони як свідка має передувати подання цією стороною належно оформленої заяви свідка щодо відомих стороні обставини, які мають значення для справи. Така заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Проте, ні до відзиву на позовну заяву, ні до клопотання про допит сторін у якості свідків така заява відповідачем не додана.

Водночас, згідно з частиною 3 статті 87 Господарського процесуального кодексу України сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Сторонами даного спору є суб`єкти господарювання, а договір поворотної фінансової допомоги, як зазначає той же відповідач, за своєю правовою природою є договором позики, який, зважаючи на зміст частини 1 статті 1047 Цивільного кодексу України та статус сторін спору, мав бути вчинений у письмовій формі. Тобто, обставини щодо укладення сторонами договору позики можуть бути підтверджені виключно письмовими доказами. Те ж саме стосується і обставини щодо здійснення готівкових/безготівкових операцій між суб`єктами господарювання - відповідні обставини можуть бути підтверджені виключно письмовими доказами.

З огляду на зазначене, суд обґрунтовано відмовив відповідачу в задоволенні його клопотання про допит сторін як свідків.

Щодо клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, то таке також було обґрунтовано відхилене судом першої інстанції з огляду на положення частини 7 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до якого справа №927/374/24 підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження, враховуючи її малозначність у розумінні пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України (сума позову складає 211 000,00 грн), характер спірних правовідносин та предмет доказування. Відповідачем у клопотанні від 09.05.2024 не наведено суду жодних належних доводів в обґрунтування структурної складності спору і неможливості його розгляду в межах спрощеної процедури.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не виявлено порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач також оскаржує рішення суду в частині стягнення з нього витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 30 000,00 грн, посилаючись на те, що таке рішення не відповідає вимогам статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Із приводу цієї частини апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 123, частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктом 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин, помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зміст цієї норми може тлумачитися розширено, зокрема як те, що детальний опис робіт (наданих послуг) може міститися як в окремо оформленому документі, поданому стороною до суду, так і в інших наданих стороною доказах. Подання стороною доказів, що містять у собі детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, є таким, що відповідає положенням частин другої та третьої статті 126 та частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких сторони мають подати суду докази в підтвердження факту понесення судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, колегія суддів наголошує, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

У позовній заяві позивач навів попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести під час розгляду справи, а саме судовий збір у розмірі 4 050,00 грн та витрати на правничу допомогу 50 000,00 грн, які просив покласти на відповідача.

На підтвердження заявлених витрат позивачем до суду подані копії договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №05/03/24/КО від 05.03.2024, укладеного між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп», додатку №2 до договору від 05.03.2024, копію рахунку на оплату №54 від 05.03.2024, платіжної інструкції №58 від 08.03.2024 на суму 50 000,00 грн з призначенням платежу «надання правової (професійної правничої) допомоги згідно договору 05/03/04 від 05.03.2024, додаток № 2», ордеру серія СВ №1082662, виданого адвокату Хлопузян Р.Д. Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» 15.04.2024, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 2280 від 24.07.2018 на ім`я Хлопузян Р.Д., копію акту надання послуг №101 від 28.05.2024.

Відповідно до пункту 1.1. Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №05/03/24/КО від 05.03.2024 у порядку та на умовах, визначених цим Договором, клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання здійснити представництво клієнта, що полягає у забезпеченні реалізації прав та обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному судочинстві та надати інші види правничої допомоги щодо надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, адвокатських запитів та інші.

Конкретні види, об`єм (кількість) послуг, порядок, строки їх надання та вартість визначаються сторонами в кожному випадку окремо та надаються згідно з Додатками до цього Договору, які є його невід`ємними частинами (пункт 1.2. Договору).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що вартість послуг, за домовленістю сторін, визначається у відповідності до Додатків, які є невід`ємними частинами даного договору та умов цього Договору.

Згідно з пунктом 4.1. Договору здача-приймання наданих юридичних послуг за цим Договором оформлюється актами здачі-прийняття наданих послуг.

05.03.2024 між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» укладено додаток №2 до договору №05/03/24/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги.

Пунктом 1 Додатку №2 визначено, що у відповідності до договору Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту юридичні послуги (правову допомогу) зі здійснення представництва інтересів клієнта щодо стягнення грошових коштів щодо стягнення грошових коштів з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, як безпідставно отриманих, у зв`язку із відсутністю у Клієнта договорів, посилання на які є у платіжних інструкціях №901 від 14.01.2022, №905 від 17.01.2022, №906 від 17.01.2022, №913 від 21.01.2022, №923 від 15.02.2022, та надання інших видів правничої допомоги, а саме:

1.1. Надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

1.2. Збір та підготовка доказів, необхідних для подання позовної заяви (в тому числі складання та подання адвокатських запитів);

1.3. Складання та подання позовної заяви;

1.4. Складання та подання відповіді на відзив;

1.5. Складання та подання до суду першої інстанції будь-яких необхідних в процесі розгляду справи заяв та клопотань;

1.6. Участь у судових засіданнях суду першої інстанції за допомогою системи відеоконференцзв`язку без обмеження по їх кількості та часу;

1.7. Участь у судових засіданнях суду першої інстанції в залі суду.

Згідно з пунктом 2 Додатку №2 визначено, що вартість послуг, передбачених підпунктами 1.1.-1.6 пункту 1 цього Додатку, становить 50 000,00 грн та сплачується Клієнтом шляхом банківського переказу на поточний рахунок Адвокатського об`єднання в строк протягом 3 (трьох) банківських днів з дня підписання цього Додатку.

Згідно з пунктом 3 Додатку №2 вартість послуг, передбачених підпунктом 1.7 пункту 1 цього Додатку становить 4 000,00 грн та сплачується Клієнтом окремо протягом 3 (трьох) банківських днів з дати проведення кожного судового засідання, в якому приймало участь Адвокатське об`єднання.

Пунктом 5 Додатку №2 визначено, що після надання послуг за цим додатком сторони підписують акт здачі-прийняття наданих послуг.

Адвокатське об`єднання виставило позивачу рахунок №54 від 05.03.2024 на оплату правової (професійної правничої) допомоги на суму 50 000,00 грн, який оплачено позивачем згідно платіжної інструкції №58 від 08.03.2024.

28.05.2024 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» підписано акт надання послуг №101, згідно якого позивачу були надані наступні послуги на загальну суму 50 000,00 грн: надання правової (професійної правничої) допомоги: аналіз документів, наданих замовником для підготовки позову; аналіз належних норм права, а також актуальної судової практики застосування норм права у спірних правовідносинах, формування правової позиції, погодження її з замовником; складення і подання до суду позовної заяви; аналіз клопотання відповідача про допит сторін як свідків, складення та подання до суду заперечення проти цього клопотання; аналіз клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, складення та подача до суду заперечення проти цього клопотання; аналіз відзиву на позовну заяву, підготовка та подача до суду відповіді на відзив.

Клієнт претензій з обсягу, якості та строках надання послуг (виконання робіт) не має.

Отже, матеріалами справи підтверджується надання Адвокатом позивачу правничої допомоги у цій справі згідно із актом надання послуг №101 від 28.05.2024 на загальну суму 50 000,00 грн.

Скаржник посилається на те, що до послуг, які надавались позивачу адвокатом та в подальшому вартість яких було стягнуто з відповідача, включено «надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань», проте, як вбачається з пункту 1 додатку №2 до Договору Адвокатське об`єднання надає клієнту (позивачу), зокрема, інші види правничої допомоги, а тому, на думку відповідача, є недоведеним той факт, що Адвокатським об`єднанням надавалась правова інформація, консультації та роз`яснення саме з правових питань, що стосувались предмету спору в даній справі, окрім того, відсутнє визначення чіткої вартості такої послуги.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи скаржника, оскільки в пункті 1 додатку №2 до Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 05.03.2024 чітко вказано, що Адвокатське об`єднання надає весь зазначений перелік послуг у межах представництва інтересів клієнта щодо стягнення грошових коштів з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, як безпідставно отриманих, у зв`язку із відсутністю у Клієнта договорів, посилання на які є у платіжних інструкціях №901 від 14.01.2022, №905 від 17.01.2022, №906 від 17.01.2022, №913 від 21.01.2022, №923 від 15.02.2022.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошує, що у Додатку №2 до договору включено до переліку послуги «збір та підготовка доказів, необхідних для подання позовної заяви (в тому числі складання та подання адвокатських запитів)», однак судом першої інстанції не досліджено, які саме дії вчинялись адвокатом чи адвокатським об`єднанням для збору доказів, а також вказано про послуги «участь у судових засіданнях суду першої інстанції за допомогою системи відеоконференцзв`язку без обмеження по їх кількості та часу», «участь у судових засіданнях суду першої інстанції в залі суду», які не проводились, адже справа слухалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Дані доводи судом відхиляються, оскільки перелік послуг, які фактично були надані Адвокатським об`єднанням позивачу під час вирішення спору в даній справі наведено в акті надання послуг №101 від 28.05.2024 й серед них не значиться послуга «збір та підготовка доказів, необхідних для подання позовної заяви (в тому числі складання та подання адвокатських запитів)» та «участь у судових засіданнях суду першої інстанції за допомогою системи відеоконференцзв`язку без обмеження по їх кількості та часу», «участь у судових засіданнях суду першої інстанції в залі суду».

Крім того, фіксована вартість послуг 50 000,00 грн визначена пунктом 2 додатку №2 й не стосується послуги «участь у судових засіданнях суду першої інстанції в залі суду», вартість якої встановлена окремо пунктом 3 додатку №2.

Стосовно того, що судом не було досліджено вартості кожної послуги, передбаченої в додатку №2 до договору, колегія суддів зазначає, що ціну (вартість) правничої допомоги у Додатку №2 до Договору визначено у фіксованому розмірі, тобто незалежно від кількості часу (годин), який адвокат витратить на надання правничої допомоги, що відповідає вимогам Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такі висновки кореспондуються із висновками, наведеними Верховним Судом у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, згідно з якими розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Як вказано у додатковій постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №904/3794/23, фіксований розмір гонорару означає, що в разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору та призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Отже, доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Водночас, враховуючи правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Як уже наголошувалось, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на послуги адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Так, у відзиві на позовну заяву від 09.05.2024 відповідач зазначив, що вказаний позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 50 000,00 грн, що становить від загальної суми позовних вимог є, вочевидь, завищеним. При цьому, відповідач вказував, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу відповідача складає 40 000,00 грн.

Місцевий господарський суд у даній справі дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 50 000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру. Такі витрати не співрозмірні із виконаною роботою адвоката у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, враховуючи ступінь складності, характер спору, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, обсяг підготованих адвокатом процесуальних документів, рівень складності даного спору, а також його ціну, враховуючи обсяг досліджених адвокатом та поданих до суду доказів, заперечення відповідача та зважаючи на визначені практикою ЄСПЛ критерії реальності (встановлення їхньої дійсності), необхідності та розумності їхнього розміру, дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, а тому на підставі частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України підлягає зменшенню до 30 000,00 грн.

Скаржником в апеляційній скарзі не доведено суду належними та допустимими доказами, що розмір заявлених та присуджених до стягнення з нього витрат на правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн є неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), або є штучно завищеним. Судом, натомість, встановлено, що дії представника позивача були спрямовані на прагнення до якнайшвидшого вирішення спору, розмір витрат на професійну правничу допомогу належним чином підтверджений, обґрунтований та пропорційний до предмета спору, з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін.

За наведених обставин, колегія суддів, враховуючи рівень складності справи, обсяг висловлених відповідачем заперечень та заявлених клопотань, здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, дійшла висновку про обґрунтованість присуджених рішенням до стягнення з відповідача 30 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Підсумовуючи викладене, доводи відповідача щодо безпідставності стягнення з нього витрат позивача на професійну правничу допомогу, покладені в обґрунтування його апеляційної скарги, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними обставинами.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу за результатами апеляційного перегляду даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить суд здійснити розподіл судових витрат, понесених ФОП ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 20 000,00 грн.

До відзиву на апеляційну скаргу представником позивача додані копія додатку №4 від 02.07.2024 до Договору №05/03/24/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги, рахунку на оплату №164 від 02.07.2024, платіжної інструкції від 04.07.2024 №177 на суму 20 000,00 грн, ордеру серії СВ №1082664 від 06.06.2024 на представництво інтересів позивача у Північному апеляційному господарському суді адвокатом Хлопузяном Р.Д.

Із поданих документів судом встановлено, що 02.07.2024 між Адвокатським об`єднанням та ФОП ОСОБА_1 підписано додаток №4 до Договору №05/03/24/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги, згідно пункту 1 якого Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту юридичні послуги (правову допомогу) з представництва клієнта у Північному апеляційному господарському суді у справі №927/374/24 та інші види правничої допомоги у даній судовій справі, а саме:

1.1. складання та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу та заяв з процесуальних питань;

1.2. участь у судових засіданнях в залі суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 додатку №4 до Договору вартість послуг, передбачених пунктом 1.1. цього додатку, становить 20 000,00 грн та сплачується клієнтом шляхом банківського переказу на поточний рахунок Адвокатського об`єднання в строк протягом трьох банківських днів з дня підписання цього додатку.

Відповідно до пункту 3 додатку №4 до Договору вартість послуг, передбачених підпунктом 1.2. пункту 1 цього додатку, становить 3 500,00 грн та сплачується клієнтом окремо протягом трьох банківських днів з дати проведення кожного судового засідання, в якому приймало участь Адвокатське об`єднання.

Після надання послуг за цим додатком сторони підписують акт здачі-прийняття наданих послуг (пункт 4 додатку №4).

Цей додаток є невід`ємною частиною Договору №05/03/24/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 05.03.2024, набуває чинності з дня його підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе обов`язків за цим Додатком (пункт 6 додатку №4).

Адвокатське об`єднання виставило позивачу рахунок №164 від 02.07.2024 на оплату правової (професійної правничої) допомоги згідно Договору №05/03/24/КО, додаток №4 на суму 20 000,00 грн, який оплачено позивачем згідно платіжної інструкції №177 від 04.07.2024.

20.09.2024 від позивача через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява про приєднання до матеріалів справи доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат (на підтвердження витрат з правничої допомоги), а саме копії акту надання послуг №190 від 20.09.2024.

Так, 20.09.2024 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» підписано акт надання послуг №190, згідно якого позивачу були надані наступні послуги на загальну суму 20 000,00 грн: надання правової (професійної правничої) допомоги: аналіз апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24; аналіз рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24 через призму доводів апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 на вищевказане рішення у справі №927/374/24; складення та подання відзиву на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24.

Клієнт претензій з обсягу, якості та строках надання послуг (виконання робіт) не має.

Отже, матеріалами справи підтверджується надання адвокатським об`єднанням позивачу правничої допомоги у цій справі згідно із актом надання послуг №190 від 20.09.2024 на загальну суму 20 000,00 грн.

Як уже наголошувалось судом під час розгляду доводів апеляційної скарги відповідача в частині незгоди з рішенням суду першої інстанції, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

19.09.2024 від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

У поданому клопотанні відповідач наголошує на тому, що по-перше, як слідує з обставин справи, станом на день подання цієї заяви жодного судового засідання у Північному апеляційному господарському суді по справі №927/374/24 не передбачається, оскільки ухвалою суду від 02.09.2024 у даній справі відкрито апеляційне провадження та вказано, що розгляд апеляційної скарги буде здійснюватися у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); по-друге, представником позивача, крім апеляційної скарги, інших заяв з процесуальних питань не було подано; по-третє, представником позивача не зазначено ані кількість витраченого часу на складання відзиву на апеляційну скаргу, ані про проведення підготовчих дій для складання такої апеляційної скарги. Фактично, текст відзиву на апеляційну скаргу дублює викладення обставин та норм з процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції під час розгляду справи. Таким чином, вартість надання ФОП ОСОБА_1 юридичних послуг відповідач вважає необґрунтованою, завищеною та такою, що не відповідає співмірності справи.

Оцінюючи наведені доводи відповідача, колегія суддів зазначає, що вартість послуг з правничої допомоги, заявлена до стягнення позивачем (20 000,00 грн) не включає у себе вартість участі його представника в судових засіданнях, адже вартість такої послуги встановлена окремо у пункті 3 додатку №4 й до стягнення позивачем наразі не заявляється; інших заяв з процесуальних питань представником позивача дійсно до суду апеляційної інстанції не подавалась, однак в акті наданих послуг, підписаному сторони, про такі заяви й не йдеться; вартість послуг, передбачених пунктом 1 додатку №4, є фіксованою, а тому позивач не має доводити суду кількість витраченого часу на складання відзиву на апеляційну скаргу, проведення підготовчих дій для складання такої апеляційної скарги.

Водночас, колегія суддів, ураховуючи зміст відзиву на апеляційну скаргу, який викладений на 11-ти сторінках, не вбачає додаткового комплексного та усестороннього вивчення адвокатом позивача юридичної природи спірних правовідносин. Правова позиція сторін в суді апеляційної інстанції не змінювалася, адвокату позивача не було потрібно вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, фактично відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача містить узагальнену позицію позивача у справі, яка наводилася ним ще в суді першої інстанції.

З огляду на встановлене та враховуючи подані відповідачем заперечення, в яких, серед іншого, вказано про неспівмірність заявлених до стягнення витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, обсяг доказів, що підлягали вивченню та аналізу, суд, з урахуванням рівня складності справи, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача, на 75% - до 5 000,00 грн. Заява позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на вказану суму.

В іншій частині у задоволенні заяви про стягнення з ФОП ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15 000,00 грн суд відмовляє.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Заперечення скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у даній справі підлягає залишенню без змін.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 у справі №927/374/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції покласти на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених ним під час апеляційного перегляду справи. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду Чернігівської області відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №927/374/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко