ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2024м. ХарківСправа № 922/2375/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Погореловій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до 1) Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 7), 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 16)
про стягнення 675'520,80 грн
за участю представників:

позивача - Хоссейн Емілі;

відповідача 1 - Марченко М.С.;

відповідача 2 - Кітченко М.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка була розцінена судом також як і заява про зміну предмета позову) просить суд стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в розмірі 675'520,80 грн, інфляційні втрати за період з 08.07.2021 до 06.07.2024 в сумі 293719,50 грн та 3% річних за період з 08.07.2021 до 06.07.2024 в сумі 60'768,35 грн. Судові витрати зі сплати судового збору позивач просить покласти на відповідачів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.07.2024 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження.

07.08.2024 відповідач 2 подав відзив (вх.№ 19900), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на відсутність спірного об`єкта приватизації у володінні Харківської міської територіальної громади, що унеможливлює повторний продаж нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-30, 15а, 156, 18а в житловому будинку літ. "А-4", загальною площею 304,4 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку передбаченому закону.

07.08.2024 відповідач 1 подав відзив (вх.№ 19901), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що спірні нежитлові приміщення не були повернуті добросовісним набувачем визначеного майна до комунальної власності, що унеможливлює здійснення відповідних заходів щодо повторного продажу вищезазначеного об`єкту та повернення коштів ОСОБА_1 . Крім того, відповідачем 1 заявлено про застосування позовної давності, яка, на думку відповідача 1, сплила 23.11.2023. Також відповідач 1 вважає, що, враховуючи характер спірних правовідносин та правовий статус позивача, ця справа не відноситься до юрисдикції господарського суду, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, в зв`язку з чим позовна заява має бути залишена без розгляду.

14.08.2024 представник позивача подала відповідь на відзив відповідача 1 (вх.№ 20493), в якій вказала, що позивачка не може та не повинна нести тягар наслідків, спричинених відсутністю чіткого регулювання повернення коштів та бездіяльності або неналежної діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування. У свою чергу, ОСОБА_1 вже зі свого боку понесла тягар наслідків, оскільки з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Царська птиця" було стягнуто збитки, які виникли у зв`язку з вилученням за рішенням суду спірних нежитлових приміщень (справа №527/220/23). Щодо позовної давності представник позивача зазначила, що на момент прийняття рішення судами як апеляційної, так і касаційної інстанцій, вже діяли норми щодо продовження строків, визначених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, на строк дії карантину COVID-19, а тому строк, встановлений ст. 257 ЦК України, є продовженим на строк дії карантину. Водночас станом на дату скасування карантину же діяв п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, яким було визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Представник позивач також вважає, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а питання щодо предметної юрисдикції спору було вирішено судом під час розгляду питання про відкриття провадження.

14.08.2024 представник позивач подала відповідь на відзив відповідача 2 (вх.№ 20494), в якій зазначила, що неповернення Відповідачами на користь Позивача грошових коштів, які є предметом спору в межах даного позову, є порушенням прав, гарантованих Першим Протоколом Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

19.09.2024 відповідач 1 подав пояснення з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх.№ 23714), в яких вказав, що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини, а тому ст. 625 ЦК України в даному випадку не може застосовуватись до відповідачів.

02.10.2024 представник позивач подала пояснення (вх.№ 24717), в яких вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо).

Протокольною ухвалою від 02.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 жовтня 2024 року о 14:15 год.

23.10.2024 відповідач 2 подав пояснення з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх. №26772), в яких останній зазначив, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме приписи ст. 216 ЦК України та ч. 11 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна". Відповідач 2 вважає, що застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України є неналежним способом захисту прав позивача, оскільки у даному випадку, орган місцевого самоврядування, її виконавчий комітет, міський голова (в межах їх компетенції) у спірних правовідносинах реалізують права власника майна, що перебуває у комунальній власності, щодо володіння, користування та розпорядження таким майном на підставі та у порядку, визначеному чинним законодавством України та встановлено наявність протиправної поведінки самого покупця, позивача у цій справі, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій позивача.

Представник позивача у судовому засіданні 23.10.2024 позовну заяву підтримала в повному обсязі.

Представники відповідачів у судовому засіданні 23.10.2024 проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі з підстав, викладених у їх відзивах та поясненнях.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд установив такі обставини.

Рішенням 9 сесії Харківської міської ради (далі Відповідач 1) 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" було вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу згідно з додатком, зокрема, провести приватизацію (відчуження) ФОП Кіт Г.В. орендованих нежитлових приміщень 1-го поверху в житловому будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 304,4 кв.м.

27.09.2017 ФОП Кіт Г.В. звернулась до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі Відповідач 2, Управління) із заявою про приватизацію №3490, розглянувши яку, орган приватизації способом приватизації визначив викуп.

01.06.2018 між Управлінням (Продавець) та Фізичною особо-підприємцем Кіт Ганною Василівною (далі Позивач, Покупець) укладено договір купівлі-продажу №5579-В-С на нежитлові приміщення 1-го поверху №13-:-30, 15а, 156, 18а в житловому будинку літ. "А-4", загальною площею 304,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 3.2. вказаного Договору визначено порядок перерахування ціни продажу об`єкта приватизації, що становить 675'520 (шістсот сімдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять) грн 80 коп., відповідно до якого ФОП Кіт Г.В. на рахунок Управління сплатила попередньо суму застави в розмірі 17'147 (сімнадцять тисяч сто сорок сім) грн 82 коп. та повинна була сплатити ще 658'372 (шістсот п`ятдесят вісім тисяч триста сімдесят дві) грн 98 коп. не пізніше 30 днів з дати підписання Договору. Вказаний обов`язок був виконаний нею в повному обсязі, що підтверджується, зокрема, платіжним дорученням № 9 від 05.06.2018, та не заперечується Відповідачами.

06.06.2018 було складено акт № 5579-В-С прийому-передачі, за яким Продавець передав, а Покупець прийняв зазначені вище нежитлові приміщення.

У подальшому право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 304,4 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу № 1206, посвідченого 09.08.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., який був укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Царська птиця", перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.01.2020 у справі №922/2592/19 у задоволенні позову заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ФОП Кіт Г.В., ТОВ "Царська птиця" про визнання незаконним та скасування п. 42 додатку 1 до рішення від 20.09.2017 № 757/17; визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлових приміщень; скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу нежитлових приміщень; витребування майна та зобов`язання передати приміщення за актом приймання-передачі, було відмовлено.

04.08.2020 Позивачка за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність.

23.11.2020 Східним апеляційним господарським судом було розглянуто апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Господарського суду Харківської області від 13.01.2020 у справі № 922/2592/19 та прийнято постанову, якою рішення було частково скасовано та визнано незаконним та скасовано п. 42 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01.06.2018 № 5579-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП Кіт Ганною Василівною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 820.

07.07.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглянувши касаційну скаргу Харківської міської ради та заступника керівника Харківської обласної прокуратури, прийняв Постанову, якою закрив касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради, частково скасував Постанову Східного апеляційного господарського суду та постановив витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху №13-:-30, 15а, 156, 18а, загальною площею 304,4 кв.м., розташовані в житловому будинку літ. "А-4" за адресою: АДРЕСА_2 .

17.09.2021 право власності на спірні нежитлові приміщення перейшло від ТОВ "Царська птиця" до ОСОБА_2 в рамках звернення стягнення на ці приміщення як предмет іпотеки на підставі іпотечного договору № 22-1-05-49 від 29 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 (іпотекодержателем) та ТОВ "Царська птиця" (іпотекодавцем).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 08 серпня 2023 року у справі № 527/220/23 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" до ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" збитки, завдані витребуванням нежитлових приміщень на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради в розмірі 1'081'900 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" збитки, завдані безпідставною сплатою збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 10'819 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" за період часу з 01 лютого 2020 року до 01 лютого 2023 року інфляційні втрати в розмірі 517600,83 грн та 3% річних - 97467,46 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 527/220/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 серпня 2023 року в оскаржуваній частині змінено, зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" інфляційних втрат з 517'600,83 грн до 346'294,31 грн за період з 08 липня 2021 року по 01 лютого 2023 року.

Позивачка зазначає, що станом на теперішній час договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01.06.2018 № 5579-В-С визнано недійсним, а тому і відпала відповідна правова підстава для утримання належного ОСОБА_1 майна - коштів, які були нею перераховані за Договором. Отже, Позивач має право на витребування та повернення власного майна - коштів в сумі 675'520 грн 80 коп., перерахованих за покупку нежитлових приміщень 1-го поверху №13-:-30, 15а, 156, 18а, загальною площею 304,4 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. "А-4" за адресою: АДРЕСА_2 ,- в рамках визнаного недійсним договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд зазначає таке.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до частини першої, п. 1 частини другої ст. 11, частин першої, другої ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, тобто є такою, що згодом відпала, або була відсутня взагалі.

Суд зазначає, що внаслідок перерахування Позивачкою коштів у вигляді плати за об`єкт приватизації за Договором № №5579-В-С від 01.06.2018 в сумі 675'520,80 грн відбувся перехід майнових благ (грошових коштів) з майнової сфери ФОП Кіт Г.В. у власність Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (набувача-боржника).

Такий перехід відбувся за відсутності зустрічного задоволення з боку Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, оскільки після визнання Договору №5579-В-С від 01.06.2018 недійсним, спірні нежитлові приміщення були витребувані у Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради. При цьому, кошти, які були перераховані ТОВ "Царська птиця" на користь ОСОБА_1 за спірні нежитлові приміщення були стягнуті з останньої за рішенням суду.

Отже, правові підстави для зміни майнового стану сторін внаслідок утримання Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради грошових коштів з моменту визнання недійсним спірного договору відпали (Схожа правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 19.05.2021 у справі №922/1830/20).

Щодо посилань Відповідачів на ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", суд зазначає таке.

18.05.2000 було прийнято Закон України "Про Державну програму приватизації" (набрав чинності 22.06.2000), яким було затверджено Державну програму приватизації на 2000-2002 роки, яка визначає основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовні завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми.

Пунктом 133 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки було передбачено, що у разі розірвання договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації у зв`язку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними в судовому порядку повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації Автономної Республіки Крим, отриманих від повторного продажу цих об`єктів у порядку, встановленому Фондом.

Згідно з пунктом 133 Державної програми приватизації на 2000 - 2002 роки, був розроблений Порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу, що затверджений наказом Фонду державного майна України від 15.08.2000 № 1701 (далі - Порядок № 1701), яким визначався механізм повернення покупцю об`єкта приватизації коштів, сплачених ним за об`єкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу або визнання його недійсним через невиконання його умов і повернення об`єкта приватизації у власність держави.

Зокрема цим Порядком було передбачено, що при розірванні договору купівлі-продажу або визнанні його недійсним повернення покупцю коштів, сплачених ним за об`єкт приватизації, здійснюється лише на підставі рішення суду, арбітражного суду. Джерелом розрахунків з покупцем є кошти, одержані органом приватизації від повторного продажу об`єкта, повернутого у власність держави. Розрахунки здійснюються тільки після повторного продажу державою об`єкта приватизації, повернутого у її власність, і надходження коштів від повторного продажу на рахунок позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації АРК (п. 1, 2 Порядку № 1701).

18.01.2001 постановою Кабінету Міністрів України № 32 затверджено Порядок повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, відповідно до п. 3 якого визначено, що повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу такого об`єкта у зв`язку з невиконанням його умов або визнання його недійсним у судовому порядку провадиться згідно із законодавством. Ця постанова була чинна до 05.01.2019 та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 № 1168 втратила чинність.

У зв`язку із набранням чинності 19.02.2012 Законом України від 13.01.2012 "Про внесення змін до деяких законів України з питань приватизації щодо реалізації положень Державної програми приватизації на 2012-2014 роки", Державна програма приватизації на 2000-2002 роки припинила дію.

14.06.2013 згідно із наказом Фонду державного майна України від 13.05.2013 № 624 втратив чинність наказ Фонду державного майна України від 15.08.2000 №1701, яким визначався механізм повернення покупцю об`єкта приватизації коштів.

07.03.2018 набрав чинності Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна".

18.10.2018 відповідно до частини одинадцятої статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції чинній станом на 18.10.2018) наказом Фонду державного майна України № 1331 затверджено Порядок повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів (набрав чинності 26.12.2018), пунктом 2 Розділу VI якого визначено, що повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його судом недійсним з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно із Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та/або договором купівлі-продажу), протягом 5 робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації.

Частиною 11 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", в редакції на момент звернення із позовом у цій справі, визначено, що порядок повернення в державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затверджується Фондом державного майна України. Порядок повернення сплаченої переможцем аукціону ціни продажу об`єкта приватизації визначається Кабінетом Міністрів України. У разі якщо об`єкт приватизації визнано банкрутом, кошти від повторного продажу покупцю не повертаються. У разі повернення в державну (комунальну) власність об`єктів приватизації орган приватизації приймає рішення про повторний продаж такого об`єкта у порядку, визначеному цим Законом.

Після втрати 14.06.2013 чинності наказом Фонду державного майна України від 15.08.2000 № 1701, яким визначався механізм повернення покупцю об`єкта приватизації коштів, сплачених ним за об`єкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу або визнання його недійсним через невиконання його умов і повернення об`єкта приватизації у власність держави, нового механізму повернення коштів затверджено не було.

Відповідно до частин 2,3 розділу VI Порядку повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затвердженого Наказом Фонду державного майна України №1331 від 18.10.2018, повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його судом недійсним з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно із Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та/або договором купівлі-продажу), протягом 5 робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації. Після повернення об`єкта приватизації у державну (комунальну) власність орган приватизації приймає рішення про повторний продаж такого об`єкта у порядку, визначеному Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

За таких обставин, норми Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та Порядку повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, не містять чітких строків прийняття органом приватизації рішення про повторний продаж об`єкта приватизації після повернення його у державну (комунальну) власність.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яка кореспондується зі статтею 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття майно, а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі Von Мaltzan and others v. Germany), ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту.

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи:

- чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції;

- чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства;

- чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства;

- чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містять рішення у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" тощо.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 квітня 2023 року у справі № Б26/16-10 (904/9569/21).

З матеріалів справи вбачається, що остаточне рішення у справі № 922/2592/19 було прийнято Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ще 07.07.2021, водночас спірні нежитлові приміщення вибули з права власності ТОВ "Царська птиця" лише 17.09.2021, тобто більше ніж через 2 місяці після прийняття Верховним Судом відповідного рішення, і лише 26.01.2022 за позовом першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова відкрито провадження щодо витребування спірних нежитлових приміщень та скасуванню права власності. Отже, Відповідачі, отримавши постанову Верховного суду у справі № 922/2592/19, не зробили жодної дії, направленої на її виконання.

У свою чергу, ОСОБА_1 повернула кошти, які були сплачені на користь ТОВ "Царська птиця", за спірні нежитлові приміщення, що підтверджується відповідними рішеннями суду.

Проте докази повернення Управлінням грошових коштів за Договором №№5579-В-С від 01.06.2018 матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що неповернення Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 грошових коштів, які є предметом спору в межах даної справи, є порушенням прав, гарантованих Першим Протоколом, оскільки така бездіяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом. Особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені бездіяльністю компетентних державних органів на затвердження процедури повернення з бюджету коштів, отриманих необґрунтовано внаслідок приватизації державного майна (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 904/5492/15, від 07.05.2018 у справі № 921/512/17-г).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Таким чином, бездіяльність держави щодо встановлення чіткого порядку повернення покупцям коштів, сплачених ними за об`єкти приватизації, у разі повернення цих об`єктів у державну власність не може бути правомірним виправданням відмови у реалізації фундаментального права особи мирно володіти своїм майном. Незважаючи на очевидність порушення принципу "належного урядування" в цій частині, дана проблема шляхом прийняття відповідного акта Кабінету Міністрів України вирішена не була (постанови Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 922/1830/20, від 04.02.2020 у справі № 910/65/14, від 09.07.2019 у справі № 918/926/17).

Також до порушення принципу "належного урядування" можна віднести відсутність в законодавстві чітких строків прийняття органом приватизації рішення про повторний продаж об`єктів приватизації після повернення їх у державну (комунальну) власність.

Висновок Європейського суду з прав людини, викладений у рішенні "Щокін проти України" від 14.10.2010, пунктом 56 якого, Європейський суд з прав людини, коментуючи можливість двозначного тлумачення норм матеріального права як на користь особи, так і на користь держави, вказав: "відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника".

З матеріалів справи вбачається, що після прийняття остаточного рішення у справі № 922/2592/19 Відповідачі не зробили жодної дії, направленої на витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Царська птиця" на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради спірних нежитлових приміщень. При цьому перехід 17.09.2021 права власності на ці нежитлові приміщення від ТОВ "Царська птиця" до ОСОБА_2 відбувся поза волею Позивачки, а тому остання не повинна нести тягар наслідків, спричинених відсутністю чіткого регулювання повернення коштів та бездіяльності або неналежної діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування.

Суд вважає необґрунтованими твердження Відповідача 1 про те, що дана справа не відноситься до юрисдикції господарського суду, з огляду на таке.

У відповідності до п.2 ч.1 с.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Крім того, за змістом статтей 51, 52, 598 - 609 Цивільного кодексу України, статтей 202-208 Господарського кодексу України, частини 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №910/8729/180.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 4 березня 2020 року в справі №299/451/19 зазначено, що припинення підприємницької діяльності однієї із сторін до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, але лише в тому випадку, якщо спірні правовідносини виникли за наслідком її господарської діяльності.

Предметом розгляду даного спору є вимога про повернення коштів, сплачених за договором купівлі-продажу об`єкта приватизації. Спірний договір укладено 01.06.2018 між Управлінням та ФОП Кіт Г.В. У подальшому 04.08.2020 Позивачка за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність.

Отже, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли за наслідками господарської діяльності Позивачки, дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо укладення між Фізичною особою - підприємцем Кіт Г.В. та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради договору № 5579-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, сплату Покупцем ціни договору, визнання в судовому порядку договору купівлі-продажу недійсним, витребування спірного майна за договором, відсутність належних заходів щодо витребування об`єкта приватизації до комунальної власності та неповернення Відповідачем 1 Позивачці грошових коштів, отриманих за вказаним договором, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення на користь Позивачки коштів у сумі 675'520,80 грн, які були сплачені нею за спірним договором купівлі-продажу.

Щодо заяви Відповідача 1 про застосування позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Таким чином, до спірних позовних вимог підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю у три роки.

При цьому, згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У зв`язку з поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 ,Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211 встановлено на території України карантин з 12.03.2020 по 03.04.2020. У подальшому дію карантину було неодноразово продовжено, зокрема Постановою Кабінету Міністрів України від № 383 від 25.04.2023 дію карантину продовжено до 30.06.2023.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені. Схожі висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України викладено у постановах від 06.05.2021 у справі №903/323/20, та від 25.08.2021 у справі №914/1560/20.

Окрім того, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п.19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". В подальшому відповідними Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався.

Зважаючи на викладені обставини, строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, продовжено на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та на період дії в Україні воєнного стану, який введений з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та триває по теперішній час. Тому суд дійшов висновку про безпідставність доводів Відповідача 1 про пропуск Позивачкою позовної давності, у зв`язку з чим подана Відповідачем 1 заява про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про солідарне стягнення коштів з Відповідачів, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Водночас, приписами ст. 541 Цивільного кодексу України унормовано, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно зі ст. 183 Цивільного кодексу України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В даному випадку, предметом зобов`язання є грошові кошти, які є подільними речами.

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Відповідно до п.1.1 Положення про Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, затвердженого рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 09.12.2020 №7/20 (зі змінами) (далі - Положення про Управління), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради є самостійним виконавчим органом Харківської міської ради, який утворюється Харківською міською радою, входить до структури Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, в якому функціонує як юридична особа.

Продавцем за укладеним 01.06.20018 з Позивачкою договором купівлі-продажу № 5579-В-С виступало Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

При цьому, ані Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", ані Положенням про Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ані укладеним з Позивачкою договором купівлі-продажу об`єкту приватизації не встановлено солідарного обов`язку виконання зобов`язання Харківською міською радою та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що належним відповідачем у даній справі є тільки Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Отже, в задоволенні позовних вимог до Харківської міської ради слід відмовити.

Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 08.07.2021 до 06.07.2024, суд зазначає таке.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному випадку представник Позивача зазначає, що обов`язок з повернення сплачених за спірним договором коштів виник у Відповідача 2 з 08.07.2021, тобто з моменту прийняття Верховним Судом остаточного рішення у справі № 922/2592/19 (07.07.2021).

Водночас суд враховує, що вказаним рішенням не було встановлено обов`язок Відповідача 2 повернути Позивачці кошти в сумі 675'520,80 грн. Ані спірний договір, ані закон також не містять чітких строків щодо повернення таких коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги, особа може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Представник позивача під час судового засідання зазначила, що на адресу Відповідачів направлявся лист від 26.06.2024 з вимогою про повернення коштів, проте суд критично ставиться до цього листа, оскільки, по-перше, він містить не вимогу про сплату коштів, а прохання повідомити строк, коли кошти будуть повернуті. По-друге, матеріали справи не містять належних доказів направлення вказаного листа на адресу Відповідача 2 (поштова квитанція, поштова накладна з інформацією про поштове відправлення чи фінансовий чек та опис вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що обов`язок щодо повернення Позивачці коштів, сплачених за спірним договором, виник у Відповідача 2 тільки після звернення з даним позовом до суду.

Оскільки до суду Позивачка звернулась 17.07.2024, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 08.07.2021 до 06.07.2024 є неправомірними.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як такі, що не спростовують зазначених вище висновків суду.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору:

- якщо позов залишено без задоволення, - судовий збір не стягується;

- у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору (п.4.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Враховуючи звільнення Позивачки від сплати судового збору, беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, судовий збір у сумі 10'132,81 грн підлягає стягненню з Відповідача 2 до Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 16, м. Харків, 61003; ) на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) кошти в розмірі 675'520,80 грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовити.

У задоволенні позовних вимог до Харківської міської ради відмовити.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 16, м. Харків, 61003; ) в дохід Державного бюджету України (рахунок отримувача - UA2020653, отримувач коштів - ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37874947; Банк отримувача - Казначейство України (ел.адм.подат); код банку отримувача (МФО) - 899998; код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір у сумі 10'132,81 грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України

Учасники справи:

Позивач - Фізична особа ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Відповідач 1 - Харківська міська рада (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 7).

Відповідач 2 - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 16, м. Харків, 61003; ).

Повний текст рішення складено 29.10.2024.

Суддя І.В. Трофімов