РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.09.2024Справа № 910/3470/24
За позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2"

про визнання правочину недійсним у частині, стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від позивача - Косенко Д.В; (від прокуратури);

від позивача - ОСОБА_1 (від ІНФОРМАЦІЯ_1);

від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву Заступника Генерального прокурора (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (далі - відповідач) у якому прокуратура просить суд:

- визнати недійсними п.п. 1.1 та 3.1 договору про ІНФОРМАЦІЯ_4, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 загалом ІНФОРМАЦІЯ_5, із яких: безпідставно сплачені кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_3, інфляційні втрати за період з червня 2023 року по січень 2024 року в сумі ІНФОРМАЦІЯ_6 і 3 % річних за період з 29.05.2023 по 07.03.2024 у сумі ІНФОРМАЦІЯ_7.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурором було наголошено, що приписами пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» визначено, що операції з постачання товарів для ІНФОРМАЦІЯ_67 Державної прикордонної служби обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" під час укладення договору про ІНФОРМАЦІЯ_4 та додаткових угод до нього не було враховано зазначених вимог закону, що мало наслідком безпідставне отримання відповідачем коштів у сумі ІНФОРМАЦІЯ_3, які були перераховані ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачу як ПДВ.

Також, позивач вважає, що відповідач має сплатити індекс інфляції та 3 % річних за користування коштами ПДВ, оскільки останній набув відповідні кошти всупереч постанові №178, а незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, тому обов`язок з повернення безпідставно набутих коштів виник у відповідача з моменту їх одержання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.

Через загальний відділ діловодства суду 09.04.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшли додаткові пояснення у справі.

Через систему "Електронний суд" 18.04.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Через канцелярію суду 22.04.2024 від позивача надійшли заперечення проти додаткових пояснень ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідь на відзив.

25.04.2025 прокураторую подано відповідь на відзив.

29.04.2025 відповідач подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

30.04.2024 від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 01.05.2024 підготовче судове засідання відкладено до 05.06.2024.

05.06.2024 відповідачем подано клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У судовому засіданні 05.06.2024 було оголошено перерву до 24.06.2024.

24.06.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 подало додаткові пояснення у справі.

У судовому засіданні 24.06.2024 було оголошено перерву до 21.08.2024.

Ухвалою суду від 21.08.2024 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 11.09.2024.

27.08.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 подали письмові пояснення.

11.09.2024 відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники прокуратури та позивача заперечили проти клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи, вважають його необґрунтованим.

Судом протокольною ухвалою від 11.09.2024 було відмовлено у відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 11.09.2024 представник прокуратури вимоги позову підтримав повністю, просив позов задовольнити повністю, представник позивача не заперечував проти позовних вимог прокуратури.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між ІНФОРМАЦІЯ_1 як замовником та відповідачем як постачальником було укладено договір ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору погоджено, що постачальник зобов`язується поставити у 2023 році ІНФОРМАЦІЯ_8 для потреб ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно зі специфікацією, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості, в строки і за цінами згідно зі специфікацією.

Специфікацією, наведеною в п. 1.1 Договору сторони погодили найменування товару - ІНФОРМАЦІЯ_9, строки постачання - до 30.04.2023 (включно), кількість товару - ІНФОРМАЦІЯ_10.

Ціна за одиницю товару без ПДВ складає ІНФОРМАЦІЯ_11, вартість товару - ІНФОРМАЦІЯ_12, крім того, ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_13, загальна вартість товару - ІНФОРМАЦІЯ_14 гривень.

Відповідно до п. 2.2 Договору одержувачами товарів є військові частини згідно з рознарядкою замовника (додаток 12.3 до Договору).

Указаним додатком 12.2 до Договору сторони визначили конкретні військові частини, що є отримувачами товару, їх місцезнаходження та обсяги постачання кожній.

Згідно з п. 3.1 Договору його ціна складає: без ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_12, крім того, ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_13, а ціна договору, що підлягає сплаті, становить ІНФОРМАЦІЯ_14 грн.

Додатковою угодою від 15.05.2023 № 1 до Договору сторони виклали в новій редакції специфікацію, наведену в п. 1.1 Договору, чим пролонгували строки постачання частини товару.

Так, замовник і постачальник визначили, що 3490 тонн палива авіаційного, постачальник повинен поставити в строк до 30.04.2023 (включно), а 7310 тонн у строк до 30.09.2023 (включно).

Крім того, цією додатковою угодою сторони внесли зміни до рознарядки (додаток 12.2 до Договору).

Додатковою угодою від 23.05.2023 № 2 до Договору сторони внесли зміни до відомостей про місцезнаходження та банківські реквізити постачальника.

Додатковою угодою від 15.08.2023 № 3 сторони виклали в новій редакції специфікацію, передбачену п. 1.1 Договору, чим уточнили строки постачання товару.

Замовник і постачальник передбачили, що строк постачання ІНФОРМАЦІЯ_15 до 30.04.2023, а ІНФОРМАЦІЯ_16 тонни такого палива з 01.09.2023 до 30.09.2023 (включно).

Також цією додатковою угодою сторони внесли зміни до рознарядки (додаток 12.2 до Договору).

Таким чином, п. п. 1.1, 3.1 Договору передбачена сплата ПДВ у сумі ІНФОРМАЦІЯ_13, що становить 20 % вартості товару.

Підпунктами 4.2.2 та 4.2.5 п. 4.2 Договору установлено, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання товарів комплект документів, зокрема: акти приймання-передачі військового майна (додаток 22 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.08.2017 № 440) та повідомлення-підтвердження (додаток 12.4 до Договору), оформлені одержувачами замовника, відповідно до Порядку розподілу та доведення до військ виділених асигнувань, здійснення централізованої оплати товарів, робіт і послуг у ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.12.2016 № 757.

Таким чином, після постачання товарів за Договором відповідач повинен надати позивачу акти приймання-передачі військового майна та повідомлення-підтвердження, складені отримувачами, якими є військові частини Збройних Сил України, встановлені рознарядкою (додатком 12.2 до Договору).

На виконання договірних зобов`язань за Договором відповідач здійснив постачання загалом ІНФОРМАЦІЯ_73, що визнається обома сторонами.

Враховуючи вимоги пп. пп. 4.2.2, 4.2.5 Договору відповідачем надано оформлені відповідними військовими частинами, які отримали товар акти приймання-передачі військового майна, а також повідомлення-підтвердження про отримання та оприбуткування матеріальних цінностей.

З метою виконання своїх зобов`язань з оплати Договору ІНФОРМАЦІЯ_1 перерахувало на користь відповідача на підставі платіжних інструкцій:

- від 26.05.2023 № 286/1/175, яку виконано 28.05.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_17, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_41 гривні;

- від 30.05.2023 № 286/1/183, яку виконано 31.05.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_18, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_42 гривні;

- від 01.06.2023 № 286/1/190, яку виконано 03.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_19, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_43 гривні;

- від 01.06.2023 № 286/1/192, яку виконано 03.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_20, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_44 гривні;

- від 01.06.2023 № 286/1/194, яку виконано 03.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_21, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_45 гривні;

- від 01.06.2023 № 286/1/197, яку виконано 03.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_22, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_46 гривні;

- від 13.06.2023 № 286/1/204, яку виконано 14.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_23, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_47 гривні;

- від 22.06.2023 № 286/1/239, яку виконано 23.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_24, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_48 гривні;

- від 22.06.2023 № 286/1/248, яку виконано 24.06.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_25, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_49 гривні;

- від 10.07.2023 № 286/1/274, яку виконано 11.07.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_26, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_50 гривні;

- від 27.09.2023 № 286/1/368, яку виконано 29.09.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_27, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_51 гривні;

- від 17.10.2023 № 286/1/436, яку виконано 19.10.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_28, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_52 гривні;

- від 17.10.2023 № 286/1/437, яку виконано 19.10.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_29, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_53 гривні;

- від 19.10.2023 № 286/1/438, яку виконано 21.10.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_30, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_54 гривні;

- від 19.10.2023 № 286/1/444, яку виконано 21.10.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_31, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_55 гривні;

- від 31.10.2023 № 286/1/463, яку виконано 02.11.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_32, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_56 гривні;

- від 31.10.2023 № 286/1/464, яку виконано 02.11.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_33, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_57 гривні;

- від 10.11.2023 № 286/1/474, яку виконано 10.11.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_34, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_58 гривні;

- від 14.11.2023 № 286/1/481, яку виконано 16.11.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_35, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_59 гривні;

- від 20.11.2023 № 286/1/503, яку виконано 22.11.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_36, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_60 гривні;

- від 20.11.2023 № 286/1/507, яку виконано 22.11.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_37, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_61 гривні;

- від 29.11.2023 № 286/1/523, яку виконано 01.12.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_38, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_62 гривні;

- від 04.12.2023 № 286/1/535, яку виконано 06.12.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_39, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_63 гривні;

- від 22.12.2023 № 286/1/605, яку виконано 26.12.2023, кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_40, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_64 гривні.

Таким чином, замовником за Договором перераховано постачальнику загалом ІНФОРМАЦІЯ_66 грн, у тому числі ПДВ - ІНФОРМАЦІЯ_65 гривні.

Офіс Генерального прокурора листом від 08.02.2024 № 11/3/1-51ВИХ-24 повідомив ІНФОРМАЦІЯ_1 про порушення інтересів держави внаслідок укладення між ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_2» Договору, положення якого у частині включення до його договірної ціни ПДВ за ставкою, відмінною від нульової, суперечать пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану», а також унаслідок безпідставної сплати на користь указаного товариства коштів як ПДВ за господарськими операціями, здійсненими за цим договором.

У відповідь листом від 13.02.2024 № 220/74/ВихЗПІ/18 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомило про правомірність, на його думку, включення ПДВ до договірної ціни Договору, оскільки, як вважає замовник, операції з постачання товарів для ІНФОРМАЦІЯ_67 Збройних Сил України обкладаються ПДВ за нульовою ставкою виключно з метою виконання мобілізаційних завдань.

За зверненнями ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.04.2023 № 266/2269, від 21.04.2023 № 286/2555 та від 24.04.2023 № 286/2597 Державна податкова служба України в індивідуальній податковій консультації від 07.06.2023 № 1372/ІПК/99-00-04-02-03-05 роз`яснила, що відповідно до пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 розд. V ПК України нульова ставка ПДВ до операцій з постачання товарів, які використовуються для ІНФОРМАЦІЯ_67 визначеним категоріям отримувачів, що беруть участь у забезпеченні оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, застосовується при дотриманні вимог, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - постанова № 178).

Прокуратура зауважує, що незалежно від причин не звернення до суду ІНФОРМАЦІЯ_1, факт такого не звернення до суду свідчить про те, що вказаний орган державної влади не виконує своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.

У зв`язку із цим у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19.

Тож наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується наявним порушенням інтересів держави в оборонній і бюджетній сферах, адже укладення оспорюваного у частині Договору та безпідставна сплата коштів як ПДВ не спрямовані на забезпечення обороноздатності України в умовах воєнного стану з максимальною економією, ефективністю та із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього. Водночас указаний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме - замовник, будучи поінформованим про існування такого порушення, не здійснює захисту інтересів держави.

Доказами наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цьому випадку є лист ІНФОРМАЦІЯ_72 від 08.02.2024 № 11/3/1-51ВИХ-24 та лист МО України від 13.02.2024 № 220/74/ВихЗПІ/18.

При цьому прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, на виконання вимог, визначених абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Офісом Генерального прокурора попередньо, до пред`явлення позову, листом від 12.03.2024 № 11/3/1-83ВИХ-24 повідомлено позивача про прийняття рішення про представництво інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у своїх перших поясненнях не погодилося з доводами прокуратури, адже на думку позивача застосування нульової ставки ПДВ можливе лише до договорів, укладених на виконання мобілізаційних завдань щодо постачання товарів для ІНФОРМАЦІЯ_67 Зброийних Сил України, а Договір у даній справі таким не є, що виключає можливість застосування постанови №178.

Позивач зазначає, що постанова №178 неоднозначно трактувалася судами при вирішенні аналогічних спорів, що свідчить про неоднозначність у застосуванні положень відповідної постанови, а неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Також позивач зауважив, що на даний час, Верховним Судом не оцінено доводи ІНФОРМАЦІЯ_1, що постанова №178 застосовується лише до договорів, які укладені на виконання мобілізаційних завдань, а відповідні висновки можуть бути надані у справі № 918/587/23.

Відповідач заперечуючи проти вимог позову зауважує наступне:

- твердження прокурора є хибними щодо погодження сторонами Договору "пункт про включення до договірної ціни податок на додану вартість", оскільки, по-суті, жодних погоджень щодо змісту договору фактичні правовідносини між його сторонами не передбачали, відповідачеві, як і іншим контрагентам, вручалася так звана типова форма договору, змінити яку не міг ані відповідач, ані інші контрагенти ІНФОРМАЦІЯ_1;

- необхідність та мета прийняття постанови № 178 пов`язана саме з урегулювання порядку оподаткування операцій укладених з метою виконання мобілізаційних завдань, в частині з постачання товарів для ІНФОРМАЦІЯ_67 Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України;

- правильним та логічним висновком є те, що вступна частина постанов Кабінету Міністрів України є преамбулою та частиною нормативно-правового акту, яка має обов`язково враховуватися при застосуванні такого акту, адже в такій частині визначено основні завдання на виконання яких прийнято самий нормативно-правовий акт. Тому, у своєму позові Заступник генерального прокурора безпідставно не прийняв до уваги вступну частину постанови № 178, використавши при цьому лише її постановляючу частину, що стало умовою до звернення до суду з позовною заявою. У той же час, тлумачення Постанови № 178 та реалізація її постановляючої частини має здійснюватися з обов`язковим врахуванням того, що в її вступній частині чітко встановлено наступне: «... З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану… операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту… обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою…»;

- в постанові №178 не згадується ІНФОРМАЦІЯ_1, тому вона і не застосовується до даних правовідносин, при цьому за загальним правовим принципом - всі сумніви мають трактуються на користь платника податків;

- Договором, укладеним між сторонами не передбачено цільове призначення використання нафтопродуктів з боку ІНФОРМАЦІЯ_1, лише зазначається про те, що постачання здійснюється для потреб ІНФОРМАЦІЯ_1 та Збройних сил України і одержувачами товару є військові частини, відповідно чітко не визначено для чого використовуються нафтопродукти, хоча в постанові №178 чітко міститься цільове призначення «для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою».

Також, відповідач вказує на необхідність звернути увагу на низку судових справ, наведених ІНФОРМАЦІЯ_1 в поданих до суду поясненнях, які наразі перебувають на розгляді різних судових інстанцій та в яких по-різному застосується постанова № 178 (за результатом розгляду таких судами ухвалювалися рішення як про задоволення позовів прокуратури, так і про відмову в задоволенні).

Відповідач зазначає, що в тексті позовної заяви прокуратури було здійснено посилання на постанову Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23, проте при розгляді справи суди не досліджували питання можливості застосування постанови №178 лише до договорів на виконання мобілізаційних завдань. На даний час, Верховним Судом не оцінено доводи ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що постанова № 178 застосовується лише до договорів, які укладені на виконання мобілізаційних завдань, а відповідні висновки можуть бути надані у справі № 918/587/23.

Натомість, позивачем вдруге було подано пояснення в яких він зазначив, що 18.07.2024 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 831 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178» та усунув неузгодженість вступної та постановляючої частини постанови, оскільки з преамбули було вилучено «З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 «Про введення воєнного стану в Україні» (відповідні зміни стали чинними) (посилання в мережі інтернет: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/831-2024-п#n2).

Враховуючи першочергові посилання позивача на те, що Верховний Суд у справі №918/587/23 має надати позивачу позицію стосовно застосування положень постанови КМУ № 178 у взаємозв`язку з нормам підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, судом під час ухвалення рішення у цій справі було взято до уваги, що ухвалою Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 918/587/23 було закрито касаційне провадження та зазначено, що правові висновки Верховного Суду у справі № 910/2416/23 є чіткими, зрозумілими, сприяють однозначному застосуванню норм права у подібних правовідносинах і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Предметом заявлених прокурором позовних вимог є вимоги, зокрема, про визнання недійсними п.п. 1.1 та 3.1 Договору, з підставу неврахування позивачем та відповідачем приписів пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 3, 5 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» № 5007-VI від 21.06.2012 вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані ПК України.

Згідно з п. 3.1 ст. 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

У пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За змістом пп. а і б п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 Податкового кодексу України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Згідно із підпунктом «г» підпункту 195.1.2 ст. 195 Розділу V ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 15.04.2023 у разі збройної агресії проти України органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.

02.03.2022 Кабінету Міністрів України було прийнято постанову №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану», згідно якої до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для ІНФОРМАЦІЯ_67 Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27.02.2014 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 є обов`язковим для виконання нормативно-правовим актом, а, отже, є складовою частиною національного законодавства.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.1998 №12 рп/98 вказав, що термін «законодавство» треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Рішення по зазначеній справі було прийнято у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України.

Проте, за переконанням суду, висновки Конституційного Суду України щодо терміну «законодавство» можуть бути застосовані і під час розгляду даної справи.

Враховуючи укладення ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_2» Договору з порушенням вищенаведених вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пунктів договору зазначених прокурором у прохальній частині позову.

Суд зазначає, що отримання відповідачем бюджетних коштів за відсутності правових підстав має наслідком порушення прав позивача, оскільки для забезпечення належної роботи військових частин, які підпорядковані ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідно виділяти додаткові кошти, що, відповідно, може вплинути на боєздатність військових підрозділів в цілому. Таким чином, спірні пункти правочинів порушують права ІНФОРМАЦІЯ_1 та структурним підрозділам, які йому підпорядковуються.

Позиція суду щодо правомірності застосування при вирішенні даного спору пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 відповідає позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 14.11.2023 по справі № 910/2416/23.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно правового висновку Верховного Суду, що викладений у пункті 37 постанови від 01.06.2021 року у справі № 916/2478/20, якщо сторона зобов`язання набула кошти (суму ПДВ) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Враховуючи отримання відповідачем грошових коштів у вигляді ПДВ від позивача, незважаючи на відсутність підстав для оподаткування товару, суд, враховуючи визнання недійсними окремих положень Договору дійшов висновку про збагачення відповідача поза підстав, передбачених законом.

З викладених обставин позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача суми безпідставно сплаченого ПДВ у сумі ІНФОРМАЦІЯ_3, сума перерахування якого підтверджується платіжними дорученнями, підлягають задоволенню як законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. ст. 625, 1212 ЦК України положення ст. 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та вимоги про повернення боргу до моменту його усунення.

З правового аналізу положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що у випадку безпідставного набуття боржником коштів у позадоговірному випадку, виключається можливість застосувати приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки у боржника виникає обов`язок повернути безпідставно одержані кошти починаючи з наступного дня після їх отримання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 погодилася з висновками та залишила без змін рішення судів попередніх інстанцій, які вказали, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який ці кошти були перераховані. Тому відповідач після отримання зазначених коштів був зобов`язаний повернути їх одразу, тобто прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів та неправомірного їх використання розпочалося з наступного дня.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (постанови Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 03.12.2021 у справі №910/12764/20).

Порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України та, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Крім того, варто зауважити, що відповідач мав реальну змогу дізнатися про обставини безпідставного отримання ним коштів, а отже й про порушення майнового права держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 саме у момент їх набуття.

Безпідставність набуття постачальником майна (коштів) зумовлюється нормами законодавства - пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та п. 1 постанови № 178.

Підпункт «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України не змінювався з часу прийняття цього Кодексу.

У свою чергу постанова № 178 прийнята 02.03.2022, застосовується з 24.02.2022 (п. 2 цієї постанови) та набрала чинності з дня її опублікування.

Офіційне оприлюднення постанови № 178 відбулося в газеті «Урядовий кур`єр» від 02.03.2022 № 45.

Грошові кошти в сумі ІНФОРМАЦІЯ_3 ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_2» безпідставно отримало упродовж 28.05.2023 - 26.12.2023.

Отже, безпідставне та всупереч пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та п. 1 постанови № 178 набуття грошових коштів постачальником (порушення майнового права) відбулося більше, ніж через рік після офіційного оприлюднення положень законодавства, що вказують на безпідставний характер такого набуття.

До того ж, згідно з ч. 2 ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Таким чином, можлива необізнаність відповідача про вказані податкові норми не призводить до неможливості застосування до нього юридичної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, перевіривши здійснений прокурором розрахунок збитків від інфляції у сумі 1167121 грн 10 коп. інфляційних втрат та 1170235 грн 3% річних, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі неподання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсними п.п. 1.1 та 3.1 договору ІНФОРМАЦІЯ_4, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) ІНФОРМАЦІЯ_68 безпідставно отриманих коштів, ІНФОРМАЦІЯ_69 інфляційних втрат та ІНФОРМАЦІЯ_70 3% річних.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ІНФОРМАЦІЯ_72 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_3) ІНФОРМАЦІЯ_71 судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 01.11.2024.

Суддя Сташків Р.Б.