ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2024 року м.Дніпро Справа № 904/2250/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 (суддя Назаренко Н.Г., м. Дніпро, повний текст якого підписаний 08.07.2024) у справі №904/2250/24

за позовом Акціонерного товариства Південний гірничо-збагачувальний комбінат, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, м. Дніпро

про відшкодування збитків

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області звернулося Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" з позовною заявою до Головного управління ДПС Дніпропетровської області про стягнення збитків у розмірі 79 269,15 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані понесення позивачем збитків 79 269,15 грн внаслідок порушення відповідачем порядку реєстрації податкових накладних.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 позов Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про відшкодування збитків задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" збитки в розмірі 79 269,15 грн.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій, з посиланням на порушення при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

При цьому заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що:

- відповідач як контролюючий орган, діяльність якого регламентована Податковим кодексом України, а також Положенням про Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, затвердженим наказом ДПС України від 12.11.20 № 643, не наділений повноваженнями представляти інтереси держави Україна у відносинах щодо обслуговування бюджетних коштів.

З огляду на наведене, обов`язковим відповідачем по даній справі повинен виступати орган Державної казначейської служби, і саме до нього належало пред`являти вимоги щодо розпорядження (видачі) коштів державного бюджету України. Отже, позов заявлено до неналежного відповідача;

- судом першої інстанції не застосовано до спірних відносин ст. 22 ЦК України. Право на податковий кредит не є доходом в розумінні ст. 22 ЦК України;

- факт реєстрації податкової накладної Куташиним О.Б. є лише підставою для формування його контрагентом податкового кредиту. Проте, в розумінні податкового законодавства подання декларації з ПДВ із зазначеним у ній податковим кредитом не тягне автоматичного визнання такого податкового кредиту податковим органом, а, отже, і автоматичного підтвердження права платника податків на зменшення податкових зобов`язань з ПДВ на підставі такої податкової декларації. У разі відсутності підтвердження контролюючим органом правильності формування податкового кредиту платника податку збитки Позивача мають не реальний, а лише ймовірний характер, оскільки підтвердження податкового кредиту Позивача залежить не лише від реєстрації контрагентом податкової накладної, але й від інших факторів;

- податкова накладна від 27.06.2019 № 2 фактично зареєстрована в ЄРПН 23.10.2023 за № , перебіг строків на формування податкового кредиту Позивачем починається з 23.10.2023, отже, на момент звернення до суду не пропущений.

Друга податкова накладна від 28.05.2019 на даний момент ще не зареєстрована в ЄРПН, тобто перебуває у статусі зупиненої. Отже, строк формування Позивачем податкового кредиту за нею не пропущений.

- судом не взято до уваги положення абз.7 п. 198.6 ст.198 ПКУ. Відповідно до вказаної норми у разі зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг строків зазначених у цьому пункті, переривається на період зупинення реєстрації таких податкових накладних / розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивач у відзиві та запереченнях (на відповідь на відзив на апеляційну скаргу) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначає, з посиланням на постанову Великої Палати Верхового Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21, що позивач, який не є учасником публічно-правових відносин з контролюючими органами, не набуває в даному випадку права відшкодування збитків за рахунок державного бюджету. За певних обставин таке право на відшкодування збитків за рахунок бюджету набуватиме його контрагент, що є постачальником робіт та послуг, у разі відшкодування такої шкоди позивачу.

Крім того, вважає, що втрата платником ПДВ права на формування податкового кредиту повинна бути підтверджена належним чином. В даному випадку такий факт може бути підтверджений лише складеним контролюючим органом актом перевірки податкової декларації із заявленим платником податковим кредитом, яким би було встановлено безпідставне формування (завищення) такого податкового кредиту.

В даному випадку Позивач ще не подавав декларації із заявленим у ній податковим кредитом, що виник на підставі вказаних у позові податкових накладних. А отже, не отримував висновку контролюючого органу про не підтвердження правомірності формування цього податкового кредиту.

Таким чином, станом на поточну дату втрата права Позивача на податковий кредит залишається непідтвердженою. А, отже, не підтверджено й існування збитків Позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2024 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванов О.Г. (доповідач), судді Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 18.07.2024 здійснено запит матеріалів справи №904/2250/24 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

22.07.2024 матеріали справи №904/2250/24 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 у справі №904/2250/24; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2023 у справі № 904/5377/23 у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до Фізичної особи - підприємця Куташина Олександра Борисовича про стягнення збитків, завданих внаслідок порушення зобов`язання щодо реєстрації податкових накладних, у розмірі 79 269 грн. 15 коп. відмовлено у повному обсязі.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2024 у справі № 904/5377/23 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2023р. у справі № 904/5377/23 залишено без змін.

У наведеній справі встановлені наступні обставини:

29.03.2019 між Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", яке в подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - замовник, позивач) та Фізичною особою - підприємцем Куташиним Олександром Борисовичем (далі - підрядник, укладено договір підряду на капітальний ремонт №2019/д/УКС/350 (далі - договір, а.с. 17-23), відповідно до умов пункту 1.1. якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобов`язання виконати у відповідності до кошторисної документації, що додається до договору роботи з капітального ремонту об`єкту РЗФ-1: "Корпус збагачення ХІ-ХІV секції (антикорозійний захист металоконструкцій), інвентаризаційний № 1000083", а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані по договору роботи.

У пункті 13.3. договору сторони визначили, що строк дії договору: з початку підписання, а закінчення - 15.01.2020. У разі, якщо на момент закінчення договору у сторін залишаться невиконаними зобов`язання, договір продовжує свою дію до їх кінцевого виконання.

Згідно з пунктом 2.1. договору вартість робіт, доручених до виконання підряднику, визначена на підставі кошторисної документації та договірної ціни (додаток № 2), що є невід`ємною частиною договору та складає: 1 074 961 грн. 00 коп., крім того ПДВ - 20% - 214 992 грн. 20 коп. Всього за договором, разом з ПДВ, - 1 289 953 грн. 20 коп.

У травні та червні 2019 року на виконання умов договору відповідачем були виконані роботи на загальну суму 475 614 грн. 88 коп., на підтвердження чого позивачем та відповідачем були складені та підписані:

- Акт приймання виконаних підрядних робіт № 2 на суму 369 699 грн. 28 коп., у томі числі ПДВ 61 616 грн. 55 коп. (а.с.30-32);

- Акт приймання виконаних підрядних робіт № 4 на суму 105 915 грн. 60 коп., у томі числі ПДВ 17 652 грн. 60 коп. (а.с.38-41).

Вказані Акти підписані як позивачем так і відповідачем без будь-яких претензій зауважень.

Відповідно до пункту 2.2. договору оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника, за фактично виконані роботи, у відповідності з графіком на виконання робіт (додаток № 3), протягом 35-ти календарних днів після підписання актів виконаних робіт, пред`явлення рахунків-фактур, надання податкових накладних за фактично виконані роботи.

На виконання вказаних умов договору замовником (позивачем) здійснена повна оплата виконаних у травні та червні 2019 року відповідачем робіт на загальну суму на загальну суму 475 614 грн. 88 коп. відповідно до наступним платіжних доручень:

- платіжного доручення № 9645704 від 05.07.2019 на суму 369 699 грн. 28 коп.,

- платіжного доручення № 9648336 від 05.08.2019 на суму 105 915 грн. 60 коп.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що підрядник зобов`язується, зокрема надати податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умов щодо реєстрації в порядку визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

ФОП Куташин О.Б. 28.05.2019 склав та направив на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних податкову накладну № 2 від 28.05.2019 на загальну суму 369 699 грн. 28 коп., однак її реєстрація відповідно до квитанції про реєстрацію податкової накладної була зупинена (а.с. 35). Так, у квитанції зазначено таке: "Документ доставлено до ДФС України. Документ прийнято. Реєстрація зупинена. Відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України, реєстрація ПН/РК від 28.05.2019 № 2 в Єдиному реєстрі податкових накладних зупинена. Обсяг постачання товару/послуги 43.29 перевищує величину залишку обсягу придбання такого товару/послуги та обсягу його постачання, що відповідає вимогам пункту 2.1. пункту 2 "Критеріїв ризиковості здійснення операцій". Вказано про пропозицію надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної (а.с.35).

ФОП Куташин О.Б. 27.06.2019 склав та направив на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних податкову накладну № 2 від 27.06.2019 на загальну суму 105 915 грн. 60 коп., однак її реєстрація відповідно до квитанції про реєстрацію податкової накладної також була зупинена (а.с. 44). Так, у квитанції зазначено таке: "Документ доставлено до ДФС України. Документ прийнято. Реєстрація зупинена. Відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України, реєстрація ПН/РК від 27.06.2019 № 2 в Єдиному реєстрі податкових накладних зупинена. Обсяг постачання товару/послуги 43.29 перевищує величину залишку обсягу придбання такого товару/послуги та обсягу його постачання, що відповідає вимогам пункту 2.1. пункту 2 "Критеріїв ризиковості здійснення операцій". Вказано про пропозицію надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. Додатково повідомлено, що особистий ключ електронного підпису розміщено на незахищеному носії інформації, при цьому, відповідно до вимог Закону України "Про електронні довірчі послуги" - особистий ключ кваліфікованого електронного підпису повинен зберігатись у захищеному носії інформації (у кваліфікованому засобі електронного підпису).

В подальшому, позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Куташина Олександра Борисовича (далі - відповідач) суму збитків, завданих внаслідок порушення зобов`язання щодо реєстрації податкових накладних, у розмірі 79 269 грн. 15 коп. (позов у справі №904/5377/23).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанови Верховного Суду від 03.08.2021 у справі № 904/2425/20, від 27.07.2021 по справі № 910/6161/20, від 27.07.2021 по справі № 910/4436/19, від 29.06.2021 по справі № 910/11287/16, від 18.06.2021 по справі № 910/16898/19 та ін.).

Так, в Постанові Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2024 у справі № 904/5377/23, окрім іншого, зазначається наступне:

В основу оскаржуваного рішення покладено висновок господарського суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків як неотриманого позивачем податкового кредиту через відсутність в діях відповідача таких складових правопорушення як протиправна поведінка (дії чи бездіяльність) та вина.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що рішення податкової служби про зупинення реєстрації податкових накладних № 2 від 28.05.2019р., на суму 369 699 грн. 28 коп. (у тому числі ПДВ - 61 616 грн. 55 коп.) та № 2 від 27.06.2019р., на суму 105 915 грн. 60 коп. (у тому числі ПДВ - 17 652 грн. 60 коп.) в Єдиному реєстрі податкових накладних було оскаржене ФОП Куташин О.Б. в адміністративному суді.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 р. у справі № 160/12414/19, яке набрало законної сили, адміністративний позов Фізичної особи - підприємця Куташина Олександра Борисовича до відповідача-1: Головного управління ДПС України у Дніпропетровській області, відповідача-2: Державної податкової служби України, про скасування рішення та зобов`язання чинити певні дії, задоволено повністю, а саме: скасовано рішення комісії Головного управління ДПС України у Дніпропетровській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації №1194466/ від 14.06.2019р. та № 1224278/ від 17.07.2019р.; зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 2 від 28.05.2019р. та № 2 від 27.06.2019р., подані Фізичною особою - підприємцем Куташиним Олександром Борисовичем.

У зазначеному рішенні також встановлено, що відповідач вжив усіх передбачених законом заходів для реєстрації податкової накладної, однак у зв`язку з неправомірними діями Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області податкові накладні № 2 від 28.05.2019р. та № 2 від 27.06.2019р. не було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних…

…Розглядаючи вимоги про стягнення збитків за порушення відповідачем податкового законодавства щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у сумі неотриманого податкового кредиту з податку на додану вартість, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо недоведення позивачем належними та допустимими доказами наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, враховуючи таке.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Тобто, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню саме позивачем.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі ст. 109 ПК України, податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Крім того, колегія суддів звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 23.05.2023р. у справі № 906/823/21, від 19.01.2022р. у справі №910/20686/20, згідно з якою факт вчинення відповідачем податкового правопорушення у справі про стягнення збитків може бути підтверджений лише чинними матеріалами податкової перевірки (актом або рішенням) відповідного контролюючого органу, наділеного повноваженнями здійснювати перевірку дотримання податкового законодавства, а подані у справу до позову докази, які підтверджують виконання господарських операцій, докази у вигляді податкових накладних, податкових декларацій, розрахунків коригування, рішення суду про стягнення боргу у зобов`язальних правовідносинах не є належними і допустимими доказами вчинення відповідачем порушення податкового зобов`язання.

Така позиція в цілому відповідає і правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.03.2020р. у справі № 911/224/19, коли колегія судів дійшла висновку, що протиправність дій відповідача, яка полягає у порушенні правил складання та реєстрації податкових накладних (коли вони не були подані взагалі) все одно має бути доведена та підтверджена належними та допустимими доказами. Такими доказами є акт (довідка) перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, що складається за результатами перевірки (п. 38 постанови).

У контексті вищевикладеного колегія суддів констатує, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження бездіяльності відповідача щодо реєстрації податкових накладних, так і доказів неотримання податкового кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі № 914/2524/21, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, за встановлених обставин стосовно невиконання відповідачем обов`язку, встановленого зокрема п. 201.10 ст. 201 ПК України щодо реєстрації податкових накладних, Верховний Суд розглянув справу по суті доводів сторін щодо наявності/відсутності податкового правопорушення, які не ґрунтувались на акті (довідці) перевірки або рішенні контролюючого органу, втім Верховний Суд у цій справі виходив з обставин порушення податкового законодавства по факту взагалі неподання на реєстрацію податкових накладних.

З огляду на те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції набрало законної сили рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 р. у справі № 160/12414/19, яким, зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління ДПС України у Дніпропетровській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації №1194466/ від 14.06.2019р. та № 1224278/ від 17.07.2019р. та зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 2 від 28.05.2019р. та № 2 від 27.06.2019р., подані Фізичною особою - підприємцем Куташиним Олександром Борисовичем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення позивачем протиправної поведінки та вини відповідача, що полягає у порушенні правил складання та реєстрації податкових накладних, яке має бути доведено та підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.05.2023р. у справі №906/823/21.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі про те, що відповідач не зареєстрував податкові накладні та позивач не отримав податковий кредит ґрунтуються виключно на твердженнях скаржника без відповідної доказової бази.

Отже, в даному випадку необхідним елементом для стягнення збитків є доведеність протиправних дій відповідача, а саме, доведення факту порушення правил реєстрації у встановлений термін податкових накладних, зазначений факт повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, якими, зокрема, може бути акт (довідка) перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки, при цьому, таких доказів суду не надано.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, а також враховуючи недоведення позивачем наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: збитків, протиправної поведінки відповідача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками й вини відповідача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із недоведеністю порушених прав позивача належними та допустимими доказами..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19, яке набрало законної сили 09.09.2021, позовні вимоги ФОП Куташина О.Б. до Головного управління ДПС Дніпропетровської області з приводу скасування рішень податкового органу про зупинення реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 на суму 369 699,28 грн. (в т.ч. ПДВ 61 616,55 грн.) та №2 від 27.06.2019 на суму 105 915,60 грн. (в т.ч. ПДВ 17 652,60 грн.) та зобов`язання податкового органу вчинити дії щодо реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 в ЄРПН задоволено в повному обсязі.

Позивач зазначає, що саме протиправні рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області про відмову ФОП Куташину О.Б. в реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 в Єдиному реєстрі податкових накладних, призвели до позбавлення АТ ПІВДГЗК права на податковий кредит в загальній сумі 79 269,15 грн. (61 616,55 грн.+17 652,60 грн.).

Вказане стало причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних рішень ГУ ДПС у Дніпропетровській області щодо зупинення реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 в ЄРПН та відсутності механізму, який би дозволяв АТ ПІВДГЗК включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованих податкових накладних, Позивач втратив право на включення суми ПДВ до податкового кредиту, в результаті чого АТ ПІВДГЗК завдано збитків у сумі 79 269,15 грн., які підлягають стягненню з Відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до вимог п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого у зв`язку з придбанням товарів/ послуг, не підтверджені, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, податковими накладними.

Пунктами 14.1.181 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, в силу вимог п.198.1 ст.198 ПК України, виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (п.198.3 ст.198 ПК України).

Згідно п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.7. ст.201 Податкового кодексу України, встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пункт 201.10 ст.201 ПКУ встановлює, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період (п.201.10 ст.201 ПКУ).

Виходячи з цього, лише зареєстрована в Єдиному реєстрі податкова накладна є підставою для формування податкового кредиту.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України (в редакції діючій на дату складання податкових накладних) передбачено, що у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Відповідно до ч.3 ст. 147 ГК України, збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Враховуючи те, що право на віднесення суми податку до податкового кредиту у АТ «ПІВДГЗК» виникає з дати реєстрації в ЄРПН податкової накладної та зберігалося за Позивачем протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної (в редакції діючій на дату складання податкових накладних), тобто по 27.05.2022 та 26.06.2022, відповідно, АТ «ПІВДГЗК» не мало права на віднесення суми податку на додану вартість у розмірі 79 269,15 грн. до податкового кредиту у визначені законодавством строки у зв`язку з тим, що Відповідачем були прийняті рішення щодо зупинення реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 в Єдиному реєстрі податкових накладних, неправомірність яких встановлено судовим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша, третя статті 22 ЦК України).

Стаття 56 Конституції України закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Пунктом 114.4 ст. 114 ПК України, шкода, заподіяна платнику податків внаслідок податкового правопорушення контролюючого органу, відшкодовується за рішенням суду.

Відповідно до наведених вище положень ЦК України особою, відповідальною за шкоду, завдану АТ «ПІВДГЗК» органом державної влади, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, як особа, відповідальна за ухвалення неправомірних рішень, внаслідок яких Позивач втратив право на податковий кредит та, відповідно, поніс збитки.

Таким чином, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19 є належним та допустимим доказом протиправності позбавлення позивача права на податковий кредит та, відповідно, відшкодування суми ПДВ.

Водночас, у п. п. 44 та 46 постанови від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних правових висновків:

«- держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган;

- ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19, яке набрало законної сили 09.09.2021, встановлено неправомірність рішень ГУ ДПС у Дніпропетровській області щодо зупинення реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 в Єдиному реєстрі податкових накладних та як наслідок скасовано такі рішення, то дана обставина не потребує доказування під час розгляду даної позовної заяви.

З огляду на вище викладене, у цьому випадку є прямий причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними рішеннями Відповідача щодо зупинення реєстрації податкових накладних в ЄРПН та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту Позивача, і, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками АТ «ПІВДГЗК», тому позивачем доведений склад цивільного правопорушення, а судом першої інстанції обґрунтовано задоволені позовні вимоги.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони оцінюються колегією суддів критично з огляду на наступне.

Відносно посилань скаржника на неналежність суб`єктного складу учасників справи.

Суд встановив, що позивач, АТ «ПІВДГЗК», зазнав майнових втрат у зв`язку з ухваленням Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області рішень, які позбавили його права на податковий кредит. З огляду на положення статей 147 ГК України, 1166 та 1173 ЦК України, а також статтю 56 Конституції України, позивач має право на відшкодування збитків, заподіяних державним органом, незалежно від вини такого органу.

Відповідач наполягає на обов`язковості залучення до справи Державної казначейської служби України (ДКСУ) як співвідповідача, посилаючись на позицію Верховного Суду у справах №641/8857/17 та №346/5428/17. Проте, колегія суддів зазначає, що предмет розгляду в цих справах стосується інших правовідносин, що не є подібними до предмета даного спору. Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц дійшла висновку, що відповідачем у таких справах є держава через відповідний державний орган, а не ДКСУ.

Суд також зауважує, що залучення ДКСУ не впливає на визначення належного відповідача, адже збитки спричинені діями саме ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Державна казначейська служба не приймала рішень, які могли б безпосередньо завдати шкоди позивачу.

Таким чином, апеляційний суд визнає ГУ ДПС у Дніпропетровській області належним відповідачем у справі про відшкодування збитків. Залучення Державної казначейської служби України у якості співвідповідача в даному випадку є недоречним, оскільки необхідними умовами для притягнення органу до відповідальності є наявність неправомірних дій, збитків та причинного зв`язку між діями органу і шкодою, що не стосується компетенції ДКСУ.

Щодо незастосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин ст.22 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо незастосування судом першої інстанції положень статті 22 Цивільного кодексу України є безпідставними. Цей аспект детально розглянутий у мотивувальній частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 у цій справі.

Крім того, позивач у своїй заяві та під час розгляду справи не стверджував, що сума ПДВ є його доходом, що свідчить про необґрунтованість доводів відповідача. Апеляційна скарга не надає обґрунтованих підстав для твердження протилежного.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 визначила, що збитки є об`єктивним зменшенням майнових благ сторони, яке обмежує її інтереси, як учасника господарських відносин. Це включає витрати кредитора, втрату майна, а також неодержані доходи. У даній справі сума ПДВ, сплачена АТ «ПІВДГЗК» у складі вартості підрядних робіт, є майном позивача, яке було втрачено внаслідок протиправних рішень контролюючого органу. У зв`язку з неналежною реєстрацією податкових накладних в ЄРПН позивач втратив право на податковий кредит у сумі 79 269,15 грн.

Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України, суд з урахуванням обставин справи, може зобов`язати особу, що завдала шкоди, відшкодувати збитки або повернути майно в натурі. Розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає нормам чинного законодавства, є законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Щодо доводів апелянта щодо можливого невизнання контролюючим органом права АТ «ПІВДГЗК» на податковий кредит.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України. Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання за умови виконання вимог розділу V цього Кодексу. Пункт 198.1 ст. 198 ПКУ закріплює, що право на податковий кредит виникає при здійсненні операцій з придбання або виготовлення товарів чи послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПКУ, моментом виникнення права на податковий кредит є раніша з подій: оплата товарів/послуг чи їх отримання, підтверджене податковою накладною. Крім того, пункт 201.10 ст. 201 ПКУ вимагає, щоб платник податку-продавець зареєстрував накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), і тільки тоді покупець має право включити суми ПДВ до податкового кредиту.

Пункт 201.10 ст. 201 ПКУ також передбачає, що, починаючи з 1 липня 2017 року, належним чином зареєстрована податкова накладна є достатньою підставою для віднесення сум податку до податкового кредиту, і не потребує додаткового підтвердження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №925/556/21 (п. 8.26) визначила, що з 1 січня 2015 року право покупця на податковий кредит залежить від виконання продавцем обов`язку зареєструвати податкову накладну. Якщо перешкодою для цього стала незаконна дія контролюючого органу, держава може бути притягнута до відповідальності.

Отже, суд вважає доводи скарги апелянта щодо можливого невизнання контролюючим органом права АТ «ПІВДГЗК» на податковий кредит безпідставними.

Щодо неправильності застосування судом строку права на формування податкового кредиту.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що судом не було враховано положення абз. 7 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, який передбачає переривання перебігу строків на період зупинення реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) згідно з пунктом 201.16 ст. 201 ПКУ. Проте, редакція цього абзацу була внесена до Податкового кодексу Законом України №1914-ІХ від 30.11.2021 і набула чинності лише 01.01.2022.

Суд звертає увагу, що на дати складення спірних податкових накладних (28.05.2019 та 27.06.2019), а також на дату набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/12414/19 (09.09.2021), в Податковому кодексі не було положення, яке передбачало б переривання строку на період зупинення реєстрації податкових накладних. Відповідно, застосування зазначеного абзацу до спірних відносин є неможливим.

На момент складання податкових накладних діяла редакція п. 198.6 ст. 198 ПКУ, яка надавала платнику податку право включати суми ПДВ до податкового кредиту протягом 1095 днів з дати складання податкової накладної, навіть якщо вони не були включені у відповідний звітний період. Отже, у АТ «ПІВДГЗК» було законне право на включення ПДВ до податкового кредиту за накладними №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 до 27.05.2022 та 26.06.2022, відповідно.

Позивач втратив своє право на податковий кредит на підставі зазначених положень ПКУ, при цьому це право було унеможливлене внаслідок протиправних рішень контролюючого органу щодо зупинення реєстрації накладних, правомірність яких визнана у рішенні суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19.

Таким чином, доводи апелянта щодо застосування абз. 7 п. 198.6 ст. 198 ПКУ є необґрунтованими, оскільки вказані положення набрали чинності вже після виникнення спірних правовідносин, і їх застосування заднім числом не передбачено законодавством.

Щодо твердження про незабезпечення Позивачем належної правової бази у справі №904/5377/23.

Так, твердження відповідача про втрату АТ «ПІВДГЗК» права на податковий кредит з вини контрагента, а не контролюючого органу, є необґрунтованим. Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що позивач звернувся до суду з позовом проти ФОП Куташина О.Б., але не зміг довести наявність складу цивільного правопорушення, через що йому було відмовлено у відшкодуванні збитків від контрагента. Відповідач стверджує, що позивач перекладає відповідальність на податковий орган через відсутність належної правової позиції у спорі з контрагентом.

Втім, в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2023 та постанові Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2024 у справі №904/5377/23 встановлено відсутність вини ФОП Куташина О.Б. у спричиненні збитків АТ «ПівдГЗК». Зокрема, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19, яке набрало законної сили 09.09.2021, підтверджено неправомірність дій податкового органу щодо відмови в реєстрації податкових накладних. Таким чином, позивач не зміг довести вину ФОП Куташина О.Б., оскільки судом встановлено, що ФОП Куташин О.Б. виконав усі дії, необхідні для реєстрації податкових накладних, а порушення мали місце саме з боку контролюючого органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи за участю тих самих сторін. Об`єднана палата КГС ВС у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 також підтвердила, що преюдиційність виключає необхідність повторного розгляду фактів, встановлених попереднім рішенням.

Оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №160/12414/19 підтверджено неправомірність рішень ГУ ДПС у Дніпропетровській області щодо відмови в реєстрації податкових накладних, ця обставина не потребує повторного доказування у поточній справі.

Стаття 56 Конституції України та статті 1166 і 1173 Цивільного кодексу України гарантують право на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями державних органів, за рахунок держави. Відповідно до частини 1 ст. 1173 ЦК України, держава зобов`язана відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішеннями чи діями її органів, незалежно від їх вини.

Таким чином, твердження відповідача про «перекладання відповідальності» є помилковим.

Законодавство України передбачає відповідальність держави за неправомірні дії її органів, що призвели до майнових втрат юридичної особи.

Щодо посилань скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 01.03.2023 у справі №925/556/21.

Апелянт зазначає про те, що, враховуючи висновки Верховного Суду у вищезазначеній справі, позивач, який не є учасником публічно-правових відносин з контролюючими органами, не набуває в даному випадку права відшкодування збитків за рахунок державного бюджету.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що позивач не є учасником публічно-правових відносин з контролюючими органами щодо питань реєстрації ФОП Куташиним О.Б. податкових накладних, однак Позивач є особою, яка зазнала шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади, в даному випадку незаконними рішеннями ГУ ДПС у Дніпропетровській області, та має право в порядку ч.1 ст. 1173 ЦК України на її відшкодування державою в деліктному зобов`язанні.

Щодо тверджень про те, що станом на поточну дату втрата права Позивача на податковий кредит залишається непідтвердженою. А, отже, не підтверджено і існування збитків Позивача.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту в силу вимог п.198.1 ст.198 ПК України, виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 201.7. ст.201 Податкового кодексу України, встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період (п.201.10 ст.201 ПКУ).

Тобто, лише належним чином складена та зареєстрована в установленому порядку податкова накладна дає право на включення такої податкової накладної до податкової декларації з віднесенням суми ПДВ до податкового кредиту.

Крім того, відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України (в редакції діючій на дату складання податкових накладних), у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Податкові накладні №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 не були своєчасно зареєстровані в ЄРПН, визначений законодавством строк 1095 календарних днів, протягом якого зберігалося право позивача на включення вказаних податкових накладних до податкової декларації та, відповідно, формування податкового кредиту, сплив 28.05.2022 та 27.06.2022, відповідно.

Отже, твердження апелянта щодо невичерпності позивачем можливостей на включення спірних податкових накладних до поточної податкової звітності, а відтак і відсутності збитків, є помилковим.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок неправомірних рішень ГУ ДПС у Дніпропетровській області щодо відмови в реєстрації податкових накладних №2 від 28.05.2019 та №2 від 27.06.2019 в ЄРПН та відсутності механізму, який би дозволяв АТ «ПІВДГЗК» включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованих податкових накладних, позивач втратив право на включення суми ПДВ до податкового кредиту, в результаті чого АТ «ПІВДГЗК» завдано збитків у сумі 79 269,15 грн.; наявні всі обов`язкові умови для притягнення органу державної влади, ГУ ДПС у Дніпропетровській області, до відповідальності: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок.

Звідси, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Головного управління ДПС у Дніпропетровській області є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282, 283 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 у справі №904/2250/24- залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 у справі №904/2250/24 залишити без змін.

Судові витрати Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.11.2024.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков