СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Харків Справа №922/985/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників учасників справи:

прокурор Ногіна О.М.,

від позивача не з`явився,

від відповідача Полегенько К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укртелеком» (вх.№1820Х від 25.07.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №922/985/24 (м. Харків, суддя Аюпова Р.М., повний текст рішення складено 05.07.2024)

за позовом Лозівської окружної прокуратури, м. Харків, в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України, м. Київ,

до Акціонерного товариства «Укртелеком», м. Київ,

про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Лозівська окружна прокуратура Харківської області, м. Лозова, в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (позивач) звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «Укртелеком» (відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 01.05.2024, просить суд:

1. Усунути перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України () у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту №79887, розташованою за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом:

- визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким АТ «Укртелеком» на праві власності належить нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7;

- зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» () повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України () захисну споруду цивільного захисту №79887, площею 243,4 кв. м, розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

2. Визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України () на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, яка є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

3. Судовий збір за подання даної позовної заяви покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 позовні вимоги задоволено. Усунуто перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером №79887, розташованою за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом:

- визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7;

- зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» (бульвар Т.Шевченка, 18, м. Київ, 01601, ) повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) захисну споруду цивільного захисту №79887, площею 243,4 кв. м, розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Визнано право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, яка є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка,18; ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4; ; банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, рахунок №UA0007171, код банку 820172, банк отримувача: Держказначейська служба України; код класифікації видатків бюджету 0901010) 52 109, 00 грн судового збору.

Акціонерне товариство «Укртелеком» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить поновити АТ «Укртелеком» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 року по справі №922/985/24; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 по справі №922/985/24 за позовом керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України про усунення перешкоди власнику-державі - державі в особі Фонду державного майна України () у користуванні та розпорядження захисною спорудою цивільного захисту №79887 за адресою: Харківська область, м. Лозова вул. Грушевського, 7, шляхом:

-визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким АТ «Укртелеком» на праві власності належить нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м., розташована за адресою Харківська область, м. Лозова, вул. Грушевського, 7;

-зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» () повернути на користь держави, в особі Фонду державного майна України () захисну споруду цивільного захисту №79887, площею 104 кв.м., розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою Харківська область, м. Лозова, вул. Грушевського, 7;

Визнати право власності держави України, в особі Фонду державного майна України () на частину підвальних приміщень загальною площею 104 кв.м., яка є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі літ. «А-6» за адресою Харківська область, м. Лозова, вул. Грушевського, 7 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги Акціонерне товариство «Укртелеком» зазначає наступне:

- документи на одну і ту ж захисну споруду містять різну інформацію про площу сховища;

- судом не надано належної оцінки відсутності первинних документів будівництва та вводу сховища в експлуатацію як на момент корпоратизації, так і на момент приватизації;

- судом не встановлено, що на момент реєстрації права власності на нежитлову будівлю літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м. 08.04.2004 року були відсутні будь-які документи на спірну захисну споруду цивільного захисту;

- судом не з`ясовано в повному обсязі всі обставини даної справи, а саме що Фондом не проводилась інвентаризація майна не під час створення ВАТ «Укртелеком», не під час приватизації ВАТ «Укртелеком», внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про те, що Фонд не був обізнаний про набуття відповідачем спірної захисної споруди у приватну власність;

- судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності є вимогою про визнання недійсним юридичного факту, до якої застосовується загальна позовна давність;

- позовні вимоги прокурора є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права, а тому суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірний об`єкт нерухомості;

- до вимог про повернення майна на користь держави в особі Фонду було неправильно застосовано положення негаторного позову, оскільки це є вимогою віндикаційного позову, до якого застосовується строк позовної давності;

- судом не встановлено, що позовна вимога прокурора про визнання права власності є неефективним способом захисту порушеного права, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про її задоволення.

- в органів прокуратури, були правові підстави та можливості з`ясувати обставини та звернутися з відповідним позовом ще у 2010 - 2012 роках, коли було видано Кабінетом Міністрів України розпорядження від 12.10.2010 №1948-р та укладено договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом №КПП-582 від 11.03.2011, що прокурором зроблено не було. Вказане свідчить про пропуск позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.07.2024 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртелеком» (вх.№1820Х від 25.07.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №922/985/24 залишено без руху з підстав відсутності доказів направлення копії апеляційної скарги з додатками іншим учасникам справи.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№10292 від 05.08.2024) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 29.07.2024. Зокрема, апелянтом надано докази направлення копії апеляційної скарги з додатками іншим учасникам справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртелеком» (вх.№1820Х від 25.07.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №922/985/24. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/985/24.

15.08.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/985/24 (вх.№10722).

Від Лозівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11097 від 26.08.2024), в якому остання просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, а рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 залишити без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Лозівська окружна прокуратура зазначає наступне:

- узгодженими між собою доказами підтверджено, що предметом позову є захисна споруда цивільного захисту №79887, площею саме 243,4 кв. м;

- відсутність акта державної комісії з приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів цивільного захисту не свідчить про відсутність такої споруди загалом. А наявність облікової картки свідчить про введення в дію захисної споруди (постановку на облік);

- під час корпоратизації Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» до статутного фонду та у власність підприємства вказаний об`єкт цивільної оборони захисна споруда цивільного захисту (сховище) не передавалося, а залишилося у державній власності. На момент оформлення права власності та видачі виконавчим комітетом Лозівської міської ради свідоцтва про право власності на будівлю, до складу якої входить захисна споруда цивільного захисту, остання перебувала у володінні, користуванні та розпорядженні держави Україна;

- реєстрація права власності Відповідачем на об`єкт в цілому, до складу якого увійшов об`єкт цивільної оборони спричинило фактичне відчуження об`єкту державної власності на користь (у власність) відповідача. Таким чином, відсутність інвентаризації майна не підтверджує законність набуття права власності Відповідача на спірну захисну споруду;

- визнання недійсним свідоцтва про право власності та повернення до державної власності захисної споруди цивільного захисту є ефективним способом захисту, оскільки відповідне судове рішення за змістом ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного речового права за АТ «Укртелеком»;

- у даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту сховищем № 79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України;

- судом першої інстанції зроблено законний та обґрунтований висновок, що визнання права державної власності за Фондом державного майна України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на частину підвальних приміщень є ефективним способом захисту у даному випадку, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права Держави Україна.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 призначено апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртелеком» (вх.№1820Х від 25.07.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №922/985/24 до розгляду на « 24» жовтня 2024 р. о 10:45 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2024 задоволено клопотання представника Акціонерного товариства «Укртелеком» - адвоката Полегенько К.А. про її участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи № 922/985/24, яке відбудеться « 24» жовтня 2024 р. о 10:45 год у залі судового засідання №132 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі № 922/985/24, яке відбудеться « 24» жовтня 2024 р. о 10:45 год постановлено провести за участю представника Акціонерного товариства «Укртелеком» - адвоката Полегенько К.А. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника.

Від Акціонерного товариства «Укртелеком» надійшли додаткові пояснення (вх.№13547 від 23.10.2023), в яких останнє просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2024 по справі №906/1052/22.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 24.10.2024 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Прокурор заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом доставки ухвали від 10.09.2024 до електронного кабінету Фонду державного майна України в системі «Електронний Суд».

Ураховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції створено учасникам справи необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення присутніх учасників провадження та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, знаходиться захисна споруда цивільного захисту №79887 площею 243,4 кв. м, прийнята в експлуатацію в 1988 році, що підтверджується обліковою карткою та паспортом сховища (далі за текстом - ЗСЦЗ).

Тобто, вказана ЗСЦЗ з радянських часів перебувала у власності держави.

Після набуття незалежності Україною, наказом Міністерства зв`язку України №87 від 23.06.1993 «Про проведення реформи організаційної структури в галузі зв`язку» вирішено створити Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок».

У 1994 році відбулось перейменування Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок». Зокрема, наказом Міністерства зв`язку України №168 від 29.11.1994 «Про зміну скороченої назви Українського об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок» вирішено присвоїти Українському об`єднанню електрозв`язку скорочене найменування об`єднання «Укртелеком».

30.05.1995 Міністром зв`язку України затверджено Статут Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком». Відповідно до вказаного статуту Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» засновано на державній власності.

Чергова реорганізація Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» мала місце на підставі наказу №30 від 11.02.1998 Державного комітету зв`язку України, пунктом 2 якого вирішено реорганізувати Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком», шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком» (УДПЕЗ «Укртелеком»).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1999 №948-р до сфери управління Державного комітету зв`язку та інформатизації України передане УДПЕЗ «Укртелеком».

Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємств» Державним комітетом зв`язку та інформатизації України видано наказ від 27.12.1999 №155, яким на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» створено ВАТ «Укртелеком» та затверджено його Статут.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.10.2010 №1948-р погоджено умови проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком».

Фонду державного майна України визначено провести в установленому порядку конкурс з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком», який складається з 17 376 189 488 акцій, що становить 92,791 відсотка статутного капіталу, номінальною вартістю 4 344 047, 372 тис. грн.

11 березня 2011 року між Фондом державного майна України (продавець) та ТОВ «ЕСУ» (покупець) укладений договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом №КПП-582.

Отже, з 2011 року відбулась приватизація ВАТ «Укртелеком», з того часу вказане Товариство перебуває у приватній власності.

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» та на підставі рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком», що відбулися 14.06.2011, ВАТ «Укртелеком» з 17.06.2011 змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Укртелеком».

За даними ЄДРПОУ, 19.05.2021 відповідач змінив назву на Акціонерне товариство «Укртелеком».

Відповідно до отриманої на запит прокуратури відповіді Фонду державного майна України від 15.01.2024, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 №902-р «Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», але перебуває на його балансі», ПАТ «Укртелеком» надав перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011 (далі - Перелік станом на 30.09.2011).

При цьому, в Переліку станом на 30.09.2011 відсутня інформація про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

У зв`язку із зазначеним, територіальна комісія по Харківській області, яка утворена відповідно до спільного наказу Фонду та адміністрації Держспецзв`язку від 18.10.2011 №1497/283 «Про державне майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі» (із змінами) та яка безпосередньо проводила роботу щодо встановлення наявності державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, не надавала до Фонду відомості про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Прокурор вказує, що ВАТ «Укртелеком» оформлено свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким у приватній власності Товариства перебуває нежитлова блок-вставка літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7.

Як зазначає прокурор, до переліку приватизованого майна ВАТ «Укретелеком» фактично включений об`єкт цивільної оборони - захисна споруда цивільного захисту, сховище №79887, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, яке приватизації не підлягало та перебуває у державній власності.

Прокурор стверджує, що доказами фактичного володіння відповідачем ЗСЦЗ №79887 є паспорт сховища, облікова картка, а також Акт оцінки стану готовності вказаної захисної споруди від 11.03.2024, складені уповноваженими представниками АТ «Укртелеком», в яких зазначено, що сховище належить відповідачу на праві приватної власності.

Спірне нерухоме майно - ЗСЦЗ №79887, розташоване за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7 - є обмежено обороноздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена.

Прокурор зазначає, що особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність їх вибуття з державної власності такому суспільному інтересу не відповідає.

На думку прокурора, у даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту - сховищем №79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України.

Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що до переліку приватизованого майна ВАТ «Укретелеком» фактично включений об`єкт цивільної оборони захисна споруда цивільного захисту, сховище №79887, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7. Судом встановлено, що захисна споруда цивільного захисту - сховище ЗСЦЗ №79887, відноситься до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом. Суд дійшов висновку, що на момент оформлення права власності, видачі виконавчим комітетом Лозівської міської ради свідоцтва про право власності на будівлю, в яку входить захисна споруда цивільного захисту, яку було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли відчужуватись із державної чи комунальної власності. При цьому, суд зазначає, що зазначені дії не підпадають під кваліфікацію примусового відчуження спірного майна. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що вимоги щодо зобов`язання Акціонерне товариство «Укртелеком» повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України захисну споруду цивільного захисту № 79887, площею 243,4 кв. м, розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, є законними та обґрунтованими. У даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту сховищем № 79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України. Також суд зазначив, що визнання недійсним свідоцтва про право власності та повернення до державної власності захисної споруди цивільного захисту є ефективним способом захисту, оскільки відповідне судове рішення за змістом ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного речового права за АТ «Укртелеком». Крім того, суд дійшов висновку про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді та зазначив, що саме Фонд державного майна України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати право власності держави на спірну захисну споруду цивільного захисту та здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах. Також місцевий господарський суд зазначив, що внаслідок задоволення позовних вимог критерій «пропорційності» втручання у право власності відповідача не порушується. Оскільки прокурором заявлено негаторний позов, суд дійшов висновку, що інститут позовної давності до спірних правовідносин не застосовується.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі суд вказує про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, а отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом. «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України. Предметом даного позову є усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту сховищем №79887 та визнання за державою право власності на цей об`єкт нерухомості.

Прокурор зазначає, що правовідносини, пов`язані з використанням державного майна, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а тому неправомірне, всупереч закону набуття речових прав на нього не відповідає суспільному інтересу та є підставою для представництва прокурором інтересів держави. Крім того, з огляду на воєнний стан в Україні забезпечення захисту населення від надзвичайних ситуацій та негативних наслідків бойових дій шляхом створення умов для перебування громадян у сховищі становить значний суспільний інтерес.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно пунктів 1, 3, 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань ФДМ України належать, зокрема, реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна; управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій; товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери його управління, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України; захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України; здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Крім того, на момент виникнення спірних правовідносин постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 №2558-XII було затверджено Тимчасове положення про Фонд державного майна України. Як визначено у пункті 1 Тимчасового положення Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Основними завданнями Фонд державного майна України, серед іншого, визначено здійснення прав розпорядження майном державних підприємств у процесі їх приватизації, створення спільних підприємств; здійснення повноважень щодо організації та проведення приватизації майна підприємств, яке перебуває у загальнодержавній власності (пункт 4 Тимчасового положення).

Частинами 1, 2 статті 7 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

З огляду на викладене, суд вказує, що Фонд державного майна України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі, окружною прокуратурою 08.01.2024 на адресу Фонду державного майна України скеровано запит №61/1-66вих-24 в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для з`ясування, чи вживалися Фондом заходи реагування у зв`язку із незаконним набуттям у власність (володіння) ПАТ (ВАТ) «Укртелеком» вищевказаної захисної споруди.

Згідно відповіді Фонду від 15.01.2024 №10-24-1052, Фондом не вживалися заходи претензійно-позовної роботи щодо цієї захисної споруди. Разом з цим, Фонд просив прокуратуру розглянути питання щодо можливості вжиття заходів прокурорського реагування щодо зазначеної споруди цивільного захисту згідно з вимогами законодавства.

Крім того, Лозівською окружною прокуратурою відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 21.03.2024 листом №61/1-1013вих.-24 повідомлено позивача про намір звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором дотримано порядок, встановлений ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та підтверджено належним чином підстави для представництва інтересів держави в особі Фонду державного майна України.

Щодо суті спору, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Цивільного кодексу види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі.

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Згідно зі статтею 345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення.

В свою чергу, загальнодержавне значення мають об`єкти, контроль за діяльністю яких з боку держави гарантує захист громадян від наслідків впливу неконтрольованого виготовлення, використання або реалізації небезпечної продукції, послуг або небезпечних виробництв, зокрема, захисні споруди цивільної оборони.

Відповідно до Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 №253 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) захисні споруди цивільного захисту (цивільної оборони) (далі - захисні споруди) - інженерні споруди, призначені для укриття і тимчасового захисту людей, техніки та майна від небезпеки, що може виникнути або виникла внаслідок надзвичайних ситуацій у мирний час, а також від дії засобів ураження в особливий період. Захисні споруди поділяються на сховища та протирадіаційні укриття і є основним засобом колективного захисту населення.

Сховища - герметичні захисні споруди, які забезпечують умови для перебування у них людей, техніки та майна протягом двох діб з метою їх захисту від негативного впливу небезпечних хімічних та радіоактивних речовин, високих температур і продуктів горіння у разі виникнення пожеж, катастрофічного затоплення, а також від дії засобів ураження.

Згідно з абз. 3 п. 25 Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 №253 (в редакції постанови від 25.03.2009, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), у разі приватизації (корпоратизації) державних підприємств захисні споруди виключаються з переліку майна підприємства, що підлягає приватизації (корпоратизації), і передаються в установленому порядку його правонаступникові на відповідальне зберігання. З правонаступником державного підприємства, що приватизується (корпоратизується), державним органом приватизації (засновником) укладається договір про безоплатне зберігання захисних споруд. Форма договору про безоплатне зберігання захисних споруд затверджується МНС за погодженням з Фондом державного майна.

З урахуванням вищевикладеного, захисна споруда цивільного захисту - сховище ЗСЦЗ №79887, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, є обмежено оборотноздатним майном, відноситься до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом.

Із наявного у матеріалах справи свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, вбачається, що у власності Відкритого акціонерне товариство «Укртелеком» перебуває нежитлова блок-вставка літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7.

Встановлені обставини справи та докази, зокрема, паспорти захисної споруди цивільного захисту, облікові картки сховища, технічного паспорту на нежитлове приміщення, свідчать, що до нежитлової блок-вставки літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м входить підвал площею 243,4 кв м., який є захисною спорудою цивільного захисту - сховище №79887.

Суд вказує, що відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993 №210/93, корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об`єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства.

У преамбулі зазначений Указ визначає мету корпоратизації у складі трьох частин: реформування управління державним сектором економіки; підвищення відповідальності державних підприємств за результати економічної діяльності; підготовка їх до приватизації.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» №2163-ХІІ від 04.03.1992, приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.10.2010 №1948-р було погоджено умови проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком». Фонду державного майна України визначено провести в установленому порядку конкурс з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком», який складається з 17 376 189 488 акцій, що становить 92,791 відсотка статутного капіталу, номінальною вартістю 4 344 047,372 тис. грн. 11 березня 2011 року між Фондом державного майна України (продавець) та ТОВ «ЕСУ» (покупець) укладений договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом №КПП-582.

Отже, приватизація ВАТ «Укртелеком» відбулася у 2011 році.

Окрім того, за висновками Верховного Суду проведення корпоратизації державного підприємства у акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися, як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від 08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 20.03.2019 у справі № 927/735/16, від 13.11.2019 у справі № 916/665/18, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18, № 912/1672/18, від 18.03.2021 у справі № 924/592/20, від 12.10.2021 у справі №924/1431/20).

Таким чином, спірна захисна споруда цивільного захисту (сховище) є самостійним об`єктом нерухомого майна, що належить державі Україна і на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на передання сховищ із державної у приватну власність.

Стосовно доводів апелянта про те, що документи на одну і ту ж захисну споруду містять різну інформацію про площу сховища, колегія суддів вказує про наступне.

ВАТ «Укртелеком» оформлено свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким у приватній власності Товариства перебуває нежитлова блок-вставка літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7.

При цьому, приміщення спірної захисної споруди є окремим самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, виходячи з сукупності властивостей приміщень: конструктивна відокремленість, розташування у підвалі, окремий вхід, окрема нумерація приміщень ЗСЦЗ в експлікації приміщень нежитлової будівлі літ. «А-2» згідно технічного паспорту вказаної нежитлової будівлі та технічного паспорту ЗСЦЗ); статус приміщень (об`єкт цивільного захисту); спосіб і порядок використання приміщення.

Такий статус цей об`єкт має із часу введення в експлуатацію у 1988 році, про що свідчать облікові картки та паспорт сховища №79887, а також окремий технічний паспорт на ЗСЦЗ, в яких наведені площа сховища та інші його технічні характеристики.

З облікової картки сховища вбачається, що за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7, розташоване сховище №79887, яке належало ПАТ «Укртелеком» та у технічній характеристиці якого зазначено, що дане укриття є вбудованим, площа 243,4 кв.м., місткість - на 200 осіб, здано в експлуатацію в 12.12.1988.

Розбіжності у площі споруди містяться в паспорті від 27.11.2013, згідно з яким захисна споруда має площею 243,4 кв.м., та паспорті від 27.03.2019, згідно з яким захисна споруда має площу 104 кв.м.

Суд вказує, що в абз. 7 п. 22 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд із фонду та ведення його обліку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 березня 2017 року №138 передбачено, що зміни до технічних та захисних характеристик щодо виду, місткості, площі тощо споруди вносяться лише у разі відповідності погоджених з ДСНС пропозицій щодо подальшого використання захисної споруди (споруди подвійного призначення) разом з матеріалами технічної інвентаризації або проектної документації на будівництво.

Як вбачається із матеріалів справи, паспорт на захисну споруду цивільного захисту №79887 від 27.03.2019 не підписано відповідальними представниками підрозділу з питань цивільного захисту, про що зазначав і відповідач у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, суд зазначає, що із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що площа захисної споруди цивільного захисту №79887 за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, становить 243,4 кв. м. Доказів на спростування відповідних обставин апелянтом не надано.

Щодо посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки відсутності первинних документів будівництва та вводу сховища в експлуатацію, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до п.2.35 Державних будівельних норм А.3.1-9-2000 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом захисних споруд цивільної оборони та їх утримання», затверджених наказом Держбуду України від 2000-10-13 №229 (чинних на час виникнення спірних правовідносин), актом державної приймальної комісії оформлюється прийняття закінчених будівництвом захисних споруд цивільної оборони. У звітність про введення в дію захисних споруд (постановка на облік) включаються тільки ті об`єкти, по яким затверджено акти державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію та за наявності гарантійного паспорта сертифіката на об`єкт, який видається генеральним підрядником. На підставі цих документів оформляється облікова картка і паспорт захисної споруди.

Тобто наявність, зокрема, облікової картки і паспорту захисної споруди свідчать про введення в дію захисної споруди (постановку на облік).

Із матеріалів справи вбачається, що облікова картка і паспорт захисної споруди містять однакову дату введення в експлуатацію - 12.12.1988.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що відсутність у матеріалах справи первинних документів будівництва та вводу сховища в експлуатацію не впливають на спірні правовідносини та на існування захисної споруди цивільного захисту як об`єкту права власності.

Колегія суддів також вказує про необґрунтованість посилання скаржника на відсутність проведеної інвентаризації майна під час корпоратизації та приватизації відповідача, оскільки такі обставини не підтверджують законність набуття права власності відповідача на спірну захисну споруду цивільного захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту порушеного права можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод у користуванні чи розпорядженні майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним у способі захисту порушеного права є його ефективність, тобто здатність відновити порушене право особи за одним остаточним рішенням суду без необхідності подальшого звернення до суду з новим позовом або вчинення інших дій, спрямованих на повне відновлення права, оскільки такий правовий стан не забезпечило судове рішення в його резолютивній частині.

Як встановлено господарським судом вище, на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на передання із державної у приватну власність споруд цивільного захисту, зокрема, сховища.

У даному випадку ефективним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст.391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту сховищем №79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України.

Правильність наведеного підходу підтверджує Верховний Суд в постанові від 08.11.2023 у справі №918/1141/22, зокрема в пункті 6.42, ухваленої у тотожних правовідносинах, пов`язаних з поновленням прав держави на захисну споруду цивільного захисту.

Так, Верховний Суд зазначив, що відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння.

Отже, колегією суддів Верховного Суду у зазначеній справі у тотожних правовідносинах звернуто увагу судів усіх інстанцій, що негаторний позов (тобто позов власника, спрямований на усунення порушені» належних йому правомочностей щодо такого майна, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном) є ефективним способом захисту у випадку протиправного зайняття приватними особами об`єктів, які не можуть передаватись у приватну власність.

З урахуванням того, що на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на передання сховищ із державної у приватну власність, то користування та розпорядження приватним власником сховищем з порушенням законодавства, потрібно розглядати як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідним майном, навіть якщо приватний власник зареєстрував своє «право» приватної власності на цей об`єкт.

Лише держава, в особі її законодавчого органу, є суб`єктом, уповноваженим визначати, які об`єкти цивільних прав підлягають обмеженню у цивільному обороті.

Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається нормативними актами, що мають юридичну силу закону, зокрема Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця.

Враховуючи правовий титул вказаних об`єктів у разі протиправної передачі їх у приватну власність, таке порушення необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням права держави на володіння відповідним майном.

Цивільне законодавство визначає право володіння як складову повноважень власника (ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (ч. 1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, доти суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права має відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежено оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами.

Фізичне зайняття обмежено оборотоздатних об`єктів та їх використання особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати прав власності чи користування ними, не позбавляє права володіння ними дійсного власника таких об`єктів, але створює останньому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном.

Навіть у випадку оформлення права приватної власності на виведені з цивільного обороту об`єкти нерухомого майна, такий власник не набуває статусу одноособового володільця спірним майном, оскільки за Українським народом зберігається його право на майно, що є об`єктом права власності народу, і таке право залишається неприпиненим.

Таким чином, з огляду на правовий режим вказаних об`єктів та законодавчі обмеження щодо їх обороту, належним способом захисту є негаторний позов згідно зі ст. 391 ЦК України.

Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння, у зв`язку з чим, на відміну від віндикаційного позову, негаторний може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення прав на об`єкти згаданої категорії, а не з часу, коли держава в особі відповідного органу довідалася чи могла довідатися про відповідні порушення.

Верховний Суд, розглядаючи справи у спорах, пов`язаних із протиправним переходом у приватну власність об`єктів з обмеженою оборотоздатністю дотримується саме такої правової позиції щодо належного способу захисту в подібних спорах, а саме:

- у постанові від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що позовну вимогу про зобов`язання повернути об`єкт права державної власності слід розглядати як негаторний позов (п. 46);

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц зазначено, що власник майна може вимагати усунення порушення його права власності, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути об`єкт.

Також відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення майна.

Висновки Великої Палати Верховного Суду аналогічного змісту також сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц.

Таким чином, ефективним способом захисту у даному випадку є вимога про повернення захисної споруди цивільного захисту державі в особі Фонду державного майна України. За негаторним позовом власник може вимагати усунення порушення його права власності на належне йому майно, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таке майно. Подібний висновок наведений у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц.

Аналогічні висновки, з якими погоджується колегія суддів, зроблені судом першої інстанції в оскаржувану рішенні.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (21 ЦК України).

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1 ст.393 ЦК України).

З урахуванням наведеного, свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким АТ «Укртелеком» на праві власності належить нежитлова літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, не відповідає вимогам ст. 178, 328 ЦК України, ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» в частині включення до складу зазначеного об`єкта нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту №79887 площею 243,4 кв м.

Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 у справі №361/953/16-ц зазначив, що визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту.

Крім того, стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає вчинення державної реєстрації факту набуття чи припинення відповідних речових прав на підставі судових рішень про: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта.

Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав суб`єкта, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Підставою для реєстрації права власності на блок-вставку літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м, до складу якої входить приміщення захисної споруди цивільного захисту №79887 площею 243,4 кв.м. стало свідоцтво про право власності від 08.04.2004, що вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що прокурором обрано належний спосіб захисту в частині усунення перешкоди державі в особі Фонду державного майна України у користуванні і розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, а також зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» повернення на користь держави в особі Фонду державного майна України захисну споруду цивільного захисту.

Способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (постанова Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17).

Обраний позивачем спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права і вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14.01.2015 у справі №6-43166св14 зазначила, що п.1 ч.1 ст.16 ЦК України встановлює, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Цей позов також може поєднуватися з іншими позовами, наприклад, щодо вимог про захист права власності з віндикаційним, негаторним позовом або з позовом про виключення майна з опису або звільнення з-під арешту.

Можливість захисту власником його майнових прав шляхом поєднання різних вимог, зокрема віндикації та вимоги про визнання права власності, підтверджується й практикою Верховного Суду: постанова Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №904/4573/16, постанова Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі №6-209цс14.

Слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 30.01.2019 у справі №569/17272/15, від 19.02.2020 у справі №210/4458/15, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17.

Визначальним у способі захисту порушеного права є його ефективність, тобто здатність відновити порушене право особи за одним остаточним рішенням суду без необхідності подальшого звернення до суду з новим позовом або вчинення інших дій, спрямованих на повне відновлення права, оскільки такий правовий стан не забезпечило судове рішення в його резолютивній частині.

У даному випадку позовна вимога про визнання права державної власності є взаємопов`язаною з негаторними вимогами про усунення перешкод у реалізації прав власника Держави та забезпечить реальне відновлення порушеного її права, сприятиме усуненню правової невизначеності правового статусу спірного майна та забезпечить позивачу можливість безперешкодної реєстрації права державної власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів.

Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення у справі «Tregubenko v. Ukraine» від 02.11.2004, заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Прокурор у позовній заяві зазначає, що на даний час на території України проходять бойові дії та наносяться ракетні удари по об`єктам промисловості, інфраструктури та житловим будинкам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту та їх використання. Тобто, держава повинна вживати заходів для створення належних умов для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій, в тому числі від негативних наслідків ведення бойових дій. До таких заходів відноситься, зокрема, забезпечення захисту населення від надзвичайних ситуацій та негативних наслідків бойових дій шляхом створення умов для перебування громадян у захисних спорудах цивільного захисту.

Разом з цим, відповідно до акту оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту від 11.03.2024 захисна споруда цивільного захисту №79887, що розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, є обмежено готовою до використання за призначенням, підлягає капітальному ремонту, а отже не здатна забезпечити захист цивільного населення та у разі використання за призначенням може створювати загрозу для життя та здоров`я людей.

Суд погоджується з твердженням прокурора, що інтереси громади і суспільства щодо забезпечення цивільного захисту населення, зокрема у період воєнного часу, поза сумнівом є переважаючими та пріоритетними у порівнянні з приватними інтересами відповідача, адже питання стосується життя та здоров`я людей.

Крім того, суд вказує, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).

При цьому слід зазначити, що спір у даній справі стосується виключно захисної споруди цивільного захисту - сховища площею 243,4 кв. м, а не всієї будівлі (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22).

Колегія суддів також враховує практику Європейського суду з прав людини у справі «Ібрагімбейов та інші проти Азербайджану» (Ibrahimbeyov and others v. Azerbaijan) від 16.02.2023 в якій розглядалися питання анулювання права власності заявників на земельні ділянки без будь-якої компенсації та порушення у зв`язку із цим статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку про відсутність порушення статті 1 Першого протоколу з огляду на те, що можливість вимагати компенсацію щодо спірного майна була доступна для заявників і, хоча національні суди не взяли до уваги той факт, що визнання недійсним права власності заявників на земельні ділянки було пов`язане з упущенням з боку державної адміністрації, Суд, побачивши, що визнання недійсним було необхідним для відновлення законності та можливість вимагати компенсації в різних формах була відкрита для заявників, дійшов висновку про те, що втручання в права заявників не порушувало вимоги щодо встановлення справедливого балансу між правами особи за Конвенцією та суспільними інтересами (пункти 59-61).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №918/744/23.

З огляду на вказані обставини, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку, захисна споруда не могла перебувати у приватній власності, однак незаконно вибула з власності держави, спір у справі стосується виключно захисної споруди цивільного захисту - сховища площею 243,4 кв. м, а не всієї будівлі, а отже втручання держави у правовідносини шляхом усунення перешкод у користуванні вказаним приміщенням відповідає критерію «пропорційності».

Щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, колегія суддів вказує про наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. В разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 26.11.2019 у справі №904/841/18, від 20.01.2020 у справі №924/774/18, від 07.04.2021 у справі №911/2669/19, від 13.10.2021 у справі №914/687/20.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як вже зазначено вище, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (пункт 230 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі №910/8413/21).

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений Позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96),від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.34)) (пункти 241- 243 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі №910/8413/21).

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №918/744/23.

Щодо посилання апелянта на практику Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, суд вказує про наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом положення містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці. Європейський суд з прав людини дає чітку відповідь: забезпечення єдності судової практики завдання найвищої судової установи кожної держави. І не тільки Європейський суд з прав людини, а й інші органи Ради Європи відводять саме найвищій судовій установі в державі таку важливу роль.

Однак тлумачення правової норми судом у процесі вирішення спору з метою застосування закону до конкретних правовідносин, які виникли між сторонами, - одночасно і процесуальне право, і обов`язок суду. Жоден суд не може ухвалити рішення, не витлумачивши норму закону, яку він застосовує.

Разом із тим суддівський розсуд - необхідна складова незалежності суду. Знаходячись поза межами прецедентної судової системи, суд проявляє свій розсуд у тому, що вирішує спір, ґрунтуючись виключно на статутному праві, самостійно даючи йому тлумачення, виходячи зі змісту, значення конкретного закону, галузі права і законодавства в цілому у рамках індивідуальних особливостей обставин конкретної справи, що розглядається.

Таким чином, при врахуванні правових висновків Верховного Суду мають враховуватися індивідуальні особливості обставин даної справи та конкретних доказів з урахуванням принципу правової визначеності та верховенства права.

Судова колегія, оцінюючи посилання скаржника на висновки Верховного Суду відзначає, що в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18), зазначено що подібність правовідносин (про яку йдеться в статті 287 ГПК України), означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №906/1052/22 вбачається, що предметом позову є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету селищної ради в частині надання дозволу на оформлення за відповідачем права власності на будівлю вузла зв`язку; визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого відповідачу а нежитлову будівлю вузла зв`язку в цілому; скасування державної реєстрації права приватної власності на будівлю вузла зв`язку (в цілому) припинивши право приватної власності відповідача на вказане нерухоме майно; відповідачу повернути державі в особі позивача захисну споруду цивільного захисту - протирадіаційне укриття, що розташоване в будівлі вузла зв`язку.

Як вбачається із встановлених обставин справи №922/985/24, предмет позову, фактичні обставини справи та наявна доказова база є відмінними від справи, на яку посилається апелянт. Тобто, обставини справи не є подібними зі справою, яка переглядається.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, скаржником не спростовано законний та обґрунтований висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 09.11.2024 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23.07.2024 №3891-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

З огляду на поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст.273 ГПК України.

Відповідно до ч.6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртелеком» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №922/985/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.11.2024.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук