ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/869/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І.;

Секретар судового засідання (за доручення головуючого судді): Соловйова Д.В.;

Представники сторін в судове засідання не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу Миколаївської міської ради

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 (закриття провадження у справі)

по справі №915/869/24

за позовом Миколаївської міської ради

до Фізичної особи - підприємця Гребенюк Вікторії Вікторівни

про стягнення коштів за безоплатне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 35 509,81 грн,

(суддя першої інстанції: Ільєва Л.М., дата та місце ухвалення рішення: 30.08.2024, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв)

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24 провадження у справі за позовом Миколаївської міської ради до Фізичної особи - підприємця Гребенюк Вікторії Вікторівни (далі ФОП Гребенюк В.В.) про стягнення коштів за безоплатне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 35509,81 грн. закрито.

18.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24.

Миколаївська міська рада вважає, що ухвалу суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим на підставі ст.280 Господарського процесуального кодексу вона підлягає скасуванню.

Апелянт звертає увагу, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона в спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.

Заявник апеляційної скарги звертає увагу, що з 14.03.2017 ОСОБА_1 набула речове право власності на нерухоме майно за адресою: м.Миколаїв, вул.Кагатна, 1/3в, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :003/092/0019, загальною площею 3716 кв.м., цільове призначення: землі комерційного призначення.

Позивач вважає, що в даному випадку спір виник у межах правовідносин з набуття суб`єктом господарювання права власності на об`єкт, який використовується для здійснення підприємницької діяльності та користування суб`єктом господарювання належною позивачу земельною ділянкою, призначеною для комерційного використання, а тому дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства. На його думку, виходячи із суб`єктного складу та змісту спірних правовідносин як таких, що виникли з господарського договору, позов слід розглядати в порядку господарського судочинства.

Апелянт вказує, що господарський суд Миколаївської області у даній справі допустив порушення норм процесуального права, що призвело до незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, є підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2024 Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи №915/869/24 за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 на: 30.10.2024 року о 10-30 год.

Відповідач не скористався своїм правом та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представники сторін в судове засідання не з`явились, не повідомивши суд про причини неявки, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника сторін за наявними у справі матеріалами.

За нормами ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до фізичної особи підприємця Гребенюк Вікторії Вікторівни про стягнення коштів в сумі 35509,81 грн. за безоплатне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 14.03.2017 ОСОБА_1 набула речове право власності на нерухоме майно за адресою: м. Миколаїв, вул. Кагатна, 1/3в, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :03:092:0019 загальною площею 3716 кв.м, що використовується для здійснення підприємницької діяльності (для обслуговування підземного сховища № 5), але не сплатила кошти за користування земельною ділянкою за період з 03.09.2022 по 01.03.2024.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.07.2024 вказану позовну заяву Миколаївської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/869/24, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, судове засідання призначено на 12.08.2024.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.08.2024 у справі №915/869/24 розгляд справи відкладено на 30.08.2024 з огляду на неявку відповідача та неможливість з`ясування заперечень відповідача на позов через відсутність відзиву на позов.

Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24 провадження у справі за позовом Миколаївської міської ради до Фізичної особи - підприємця Гребенюк Вікторії Вікторівни (далі ФОП Гребенюк В.В.) про стягнення коштів за безоплатне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 35509,81 грн. закрито.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку відповідач у даній справі ОСОБА_1 є власником спірного майна нежитлової будівлі загальною площею 2341,6 кв.м за адресою АДРЕСА_1 в (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), як фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, доказів протилежного матеріали справи не містять та не заперечується з боку позивача.

Суд звернув увагу в своєму рішенні на те, що прохальна частина позовної заяви містить вимоги саме до ОСОБА_1 як до фізичної особи, а не як фізичної особи-підприємця.

Оскільки зазначений в позові спірний об`єкт, належний ОСОБА_1 , а саме нежитлова будівля загальною площею 2341,6 кв.м за адресою АДРЕСА_1 в (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), знаходиться на земельній ділянці площею 3716 кв.м з кадастровим номером :03:092:0019, яка надавалась в оренду ПП Влад-М для обслуговування підземного сховища № 5, автоматично це не свідчить про те, що таке майно може використовуватися лише з господарською метою, оскільки докази використання відповідачем спірного майна саме у підприємницькій діяльності у справі відсутні. Також судом було критично оцінено доводи позивача про використання вказаного нерухомого майна відповідачем у спірному періоді з 03.09.2022 по 01.03.2024 виключно як комерційної нерухомості під час здійснення господарської діяльності з огляду на саме на цільове призначення цієї нерухомості (підземне сховище № 5).

Перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Предметом судового розгляду є питання щодо віднесення спору у цій справі до юрисдикції господарського чи цивільного суду.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За змістом частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17, від 21 серпня 2019 року у справі №922/4239/16, від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19.

Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу, необхідно зазначити наступне.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 Цивільного кодексу України).

За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, від 24 квітня 2018 року у справі №303/5186/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі №904/10132/17, від 21 вересня 2019 року у справі №922/4239/16, від 03 липня 2019 року у справі №916/1261/18, від 09 жовтня 2019 року у справі №209/1721/14-ц.

Отже, з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як фізична особа-підприємець.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі №2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі №522/7909/16-ц).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13 березня 2018 року у справі №306/2004/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі №904/10132/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №263/2359/19, від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19 та інших.

Згідно із частинами першою, другою статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

У частині першій статті 58 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та фізична особа-підприємець охоплюються спільним поняттям "суб`єкт господарювання".

У постанові від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.

У справі, яка розглядається, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин та чи є такі відносини господарськими. Необхідним є встановлення правового статусу фізичної особи у цих правовідносинах - чи діє вона у власних інтересах, чи як суб`єкт господарювання.

Згідно відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця з 13.09.2017 за адресою: АДРЕСА_2 , з видами економічної діяльності: 56.30 «Обслуговування напоями (основний)», 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», 69.10 «Діяльність у сфері права».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.03.2024 №369248328 право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 в з 14.03.2017 набуто ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.05.2011, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, акту приймання-передачі нерухомого майна, та протоколу загальних зборів №3 ПП`ВЛАД-М» від 10.03.2017 виданий ПП «ВЛАД-М» та ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу, що сторонами не заперечується, що спірне приміщення є нежитловим.

Майно, яке належить ОСОБА_1 розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :03:092:0019, загальною площею 3716 кв.м., цільове призначення якої землі комерційного використання.

Відтак, ані належне ОСОБА_1 нерухоме майно (нежитлова будівля), ані земельна ділянка під цією нерухомістю з цільовим призначенням «землі комерційного використання» не може бути використане останньою в особистих цілях.

Отже, враховуючи наявність у відповідача статусу ФОП, належність їй нерухомого майна у вигляді нежитлової будівлі, розташованої на земельній ділянці комерційного використання, позов слід розглядати в порядку господарського судочинства.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого господарського суду та зазначає, що в даному випадку є усі підстави вважати, що ОСОБА_1 діє на земельній ділянці та користується нежитловим приміщенням, як суб`єкт господарської діяльності, у зв`язку з чимправовідносини слід вважати господарськими.

Так, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежність спору до господарської юрисдикції, внаслідок чого неправильно застосував п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Отже доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції в частині того, що прохальна частина позовної заяви містить вимоги саме до ОСОБА_1 як до фізичної особи, а не як фізичної особи-підприємця судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки сама лише редакція прохальної частини позовної заяви не може свідчити про наявність або відсутність господарських правовідносин у справі.

Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 86 цього ж кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 2, ч. 1, ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч. 1, ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За вказаних обставин, з огляду на наявні матеріали справи, судова колегія зазначає, що апеляційна скарга Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24 підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24 - скасуванню із направленням матеріалів справи до суду першої інстанції.

Підпунктом в) п. 4 ч.1 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, під час розподілу судових витрат після розгляду даної справи по суті суд першої інстанції повинен вирішити питання щодо розподілу судового збору, сплаченого скаржником за подання апеляційної скарги, з урахуванням вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 271, 275, 277, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2024 по справі №915/869/24 скасувати.

3. Матеріали справи 915/869/24 передати до Господарського суду Миколаївської області для подальшого розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.11.2024 року.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська

Судді: С.І. Колоколов

А.І. Ярош