ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Справа № 918/589/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Юзефович Д.О.

за участю представників:

позивача: Гожий М.С. (адвокат), Ошурко Й.М. (адвокат)

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" на рішення господарського суду Рівненської області, ухвалене 30.07.2024 суддею Торчинюком В.Г. у м. Рівне у справі № 918/589/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Про Нафта"

до Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс"

про стягнення заборгованості в сумі 4992968, 95 грн

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ "Про Нафта" звернулось до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до ПП "Агро-Експрес-Сервіс" про стягнення в сумі 4992968, 95 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.07.2024 у даній справі позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 4992968, 95 грн основного боргу та 74894, 53 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідач вважає прийняття рішення Господарським судом Рівненської області 30.07.2024 передчасним та таким, що зумовило порушення прав позивача і відповідача на мирне врегулювання судового спору, шляхом укладення мирової угоди.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП "Агро-Експрес-Сервіс" на рішення Господарського суду Рівненської області 30.07.2024 у справі № 918/589/24; призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.

Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого товариство просить суд відмовити в задоволені апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін; стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати, понесені у суді апеляційної інстанції.

Окрім того, від позивача на адресу суд надійшло клопотання, відповідно до якого товариство просило суд долучити до матеріалів справи копії документів на підтвердження понесених ним судових витрат; у разі залишення без задоволення апеляційної скарги ПП "Агро-Експрес-Сервіс", стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представники позивача заперечили вимоги апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, про час та дату засідання ПП "Агро-Експрес-Сервіс" було належним чином повідомлене судом.

Відповідно до норм ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, оскільки визначальним є не явка представників, а достатність матеріалів справи для ухвалення рішення у справі.

В силу ст. ст. 269, 270 ГПК України, апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, а також заслухавши представників позивача у судовому засіданні, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 13.05.2024 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № 35, згідно п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставляти, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти (дизельне паливо, бензин, газ), іменовані далі за текстом "товар", партіями в кількості, асортименті та за цінами, узгодженими сторонами в рахунках фактурах та/або специфікаціях (додатках) до цього договору чи визначеними в порядку, передбаченому цим договором. Згідно п. 3.2. договору, найменування, асортимент, базис поставки, кількість, ціна одиниці, загальна вартість партії товару та окремі умови поставки, буде відображена в специфікаціях (додатках). Згідно п. 3.3. договору, поставка товару здійснюється на базисних умовах постачання згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів Інкотермс в редакції 2020 року, визначеним у рахунку-фактурі та/або специфікації. Товар вважається таким, що переданий постачальником та прийнятий покупцем після підписання уповноваженими представниками обох сторін видаткових накладних. Підписанням видаткових накладних покупець приймає кількість товару, його асортимент та ціну (п. 3.4. договору). Загальна ціна договору визначається кількістю отриманого та оплаченого товару покупцем протягом всього строку дії договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та специфікаціях (п. 4.1. договору). Відповідно до п. 4.2 договору, оплата товару покупцем здійснюється протягом 15 банківських днів з дати рахунку-фактури. Дата поставки дата, яка вказана у видаткових накладних. Згідно п. 7.1. договору, кожна із сторін несе відповідальність за невиконання умов даного договору ) відповідності із діючим законодавством та цим договором. У випадку невиконання (прострочення) термінів оплати товару постачальник мас право стягнути з покупця пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення (п. 7.2. договору). Згідно п. 7.5. договору, постачальник визнає своєчасну реєстрацію податкових накладних своїм господарським зобов`язанням, згідно цього договору. Сторони погодили обов`язок постачальника здійснювані реєстрацію податкових накладних згідно строку зазначеного в Податковому кодексі України. Пунктом 11.1. договору обумовлено, що останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2025, а в частині виконання зобов`язань, що виникли в період дії договору - до їх повного виконання. З моменту підписання даного договору всі попередні усні і письмові домовленості сторін щодо предмету даного договору вважається такими, що втратили силу. Договір підписаний позивачем та відповідачем, та скріплений відбитками печаток сторін.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору позивачем було поставлено відповідачу товар загальною вартістю 5639968, 95 грн. Вказаний факт підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, товарно-транспортними накладними на товар, податковими накладними та акцизною накладною на суму 5639968, 95 грн. Відповідні накладні підписані покупцем та постачальником.

Поставлений товар прийнято відповідачем у повному обсязі та за відсутності заперечень щодо якості та/або кількості поставленого товару.

Однак, розрахунок за отриманий товар відповідачем проведено частково, а саме: 16.05.2024 на суму 247000 грн. та 14.06.2024 на суму 400000 грн., у зв`язку із чим у ПП "Агро-Експрес-Сервіс" виникла перед ТзОВ "Про Нафта" заборгованість за договором поставки № 35 від 13.05.2024 в сумі 4992968, 95 грн.

З огляду на вказані обставини, ТзОВ "Про Нафта" звернулось до господарського суду із відповідним позовом.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний господарський суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на слідуюче.

В силу ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтями 626, 627, 629 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначено вище, між сторонами даного господарського спору укладено договір поставки № 35 від 13.05.2024, за умовами якого постачальник зобов`язується поставляти, а покупець прийняти і оплатити товар партіями в кількості, асортименті та за цінами, узгодженими сторонами в рахунках фактурах та/або специфікаціях (додатках) до договору чи визначеними в порядку, передбаченому договором.

В силу ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України унормовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу приписів ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Апеляційний господарський суд констатує, що наявними у матеріалах справи доказами повністю підтверджується факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем, відтак, позовні вимоги ТзОВ "Про Нафта" про стягнення з ПП "Агро-Експрес-Сервіс" 4992968, 95 грн. законно та обґрунтовано задоволені місцевим господарським судом.

Доводи скаржника про досягнення сторонами згоди щодо мирової угоди жодним чином не підтверджуються належними та допустимими доказами. Окрім того, існування будь-яких домовленостей чи погоджень умов мирової угоди під час досудових переговорів або в процесі судового розгляду заперечується самим позивачем.

Згідно ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Твердження відповідача про переговори щодо укладення мирової угоди не підтверджені жодними доказами (відповідач не надав суду жодних документів, які б свідчили про факт ведення переговорів чи хоча б наміри укладення мирової угоди).

В силу ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, як зазначено вище, скаржником жодним чином не доведено наявності обставин на які він посилається.

З огляду на те, що відповідної спільної письмової заяви не було подано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції, зазначені в апеляційній скарзі твердження відповідача не приймаються судом до уваги.

В силу ст. ст. 73, 74, 76 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Рівненської області від 30.07.2024 у справі № 918/589/24 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві та підстави для його скасування відсутні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача суд вважає не обґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абз. 5, п. 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правничу допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Положеннями ст. 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Суд зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що попередній (орієнтовний)

розрахунок суми судових витрат товариства в суді апеляційної інстанції складається із витрат на правничу допомогу та становить 50000 грн.

В силу ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається із наданих відповідачем доказів, 28.05.2024 між ТзОВ "Про Нафта" та адвокатом Гожим М.С. було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 41/24. Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений відтисками їх печаток.

Договором передбачено, що розмір, порядок оплати послуг та інші умови виконання зобов`язань сторонами за цим договором визначаються додатковою угодою.

10.09.2024 між ТзОВ "Про Нафта" та адвокатом Гожим М.С. було укладено додаткову угоду № 4 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 41/24 від 28.05.2024.

Відповідно до акту здачі-приймання послуг № 1 від 01.10.2024, адвокатом надано послуги клієнту на загальну суму 50000 грн.

Згідно рахунку-фактури № 4 від 10.09.2024, загальна вартість робіт (послуг) склала 50000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 10.09.2024, позивачем здійснено оплату послуг адвокату в розмірі 50000 грн.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з тим, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який унормовано положеннями ст. 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу: 1) за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу); 2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи; 3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. За таких умов, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат; 4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Водночас, у ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Розмір таких витрат також повинен бути обґрунтованим. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та предмету спору, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями ст. 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

У своїй постанові від 20.11.2020 № 910/13071/19 Верховний Суд зауважив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

При цьому, на думку колегії суддів апеляційного господарського суду, витрати на правничу допомогу у розмірі 50000 грн. у даній справі не є співмірним із складністю справи, з часом витраченими на виконання робіт та з обсягом наданих робіт, у даній справі. Суд констатує, що дана господарська справа є типовою та має не складний предмет спору.

Спірні правовідносини у даній справі регулюється нормами ЦК України, ГК України, відтак, надмірної кількості законів і підзаконних нормативно - правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини також не передбачають.

Суд також вважає надмірною суму 20000 грн. за таку послугу адвоката, як представництво клієнта в суді з огляду на те, що представник позивача був присутній в одному судовому засіданні 24.10.2024, в якому апеляційним господарським судом було прийнято постанову за результатом розгляду апеляційної скарги.

Суд акцентує, що в процесі розподілу витрат за послуги наявні в матеріалах справи докази понесення судових витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі за рахунок іншої сторони, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Адвокат та клієнт, керуючись принципом вільного волевиявлення щодо укладення договору про надання правової допомоги, вправі погодити між собою розмір та вартість такої допомоги. Клієнт має право погодитись або не погодитися із запропонованими тарифами (вартістю послуг) зважаючи на свої фінансові можливості. У разі ж погодження та підписання відповідного договору - клієнт оплачує вартість послуг адвоката за результатами їх надання та підтвердження.

Однак, інший учасник у справі, на якого просить клієнт покласти понесені ним витрати на правову допомогу - не зобов`язаний повністю за свій рахунок відшкодовувати усю суму заявлених витрат на правову допомогу. Як вказано вище, при визначенні суми до відшкодування суд має виходити з критерію розумності їх розміру, з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, при здійсненні розподілу витрат судом надано правову оцінку обґрунтованості заявлених витрат з врахуванням критеріїв: пов`язаності витрати з розглядом справи; обґрунтованості та пропорційним їх розміру до предмета спору, з урахуванням ціни позову та цін в регіоні, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Враховуючи усе вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає за можливе застосувати положення ч. 5 ст. 129 ГПК України та врахувати під час вирішення питання про розподіл судових витрат наведені вище обставини. Судова колегія вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не є в повній мірі обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Оцінюючи витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи суд робить висновок про те, що обґрунтованим, розумним, справедливим та співрозмірним у даному випадку є призначення позивачу 5000 грн. компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Відтак, клопотання ТзОВ "Про Нафта" про стягнення з ПП "Агро-Експрес-Сервіс" судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000 грн. підлягає частковому задоволенню на суму 5000 грн. У решті витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 45000 грн. суд відмовляє.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 30 липня 2024 року у справі № 918/589/24 залишити без змін.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Про Нафта" про стягнення з Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000 грн. задоволити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" (вул. Шкільна, вуд. 50, с. Ярославичі, Дубенський район, Рівненська область, 35112, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Про Нафта" (вул. Червонія Василя, буд. 39, м. Рівне, Рівненська область, 33003, ) - 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Господарському суду Рівненської області на виконання постанови видати наказ.

Справу № 918/589/24 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено "04" листопада 2024 року.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Миханюк М.В.