ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2024 р. Справа№ 910/19623/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Петрушки Алли Василівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2024

у справі № 910/19623/23 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом ОСОБА_2

до фізичної особи-підприємця Петрушки Алли Василівни

про стягнення 53 139,45 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Петрушки Алли Василівни (відповідача) про стягнення 12 363,45 грн основної заборгованості, 16 95,44 грн неустойки за ч 2 ст. 785 ГПК України, 8127,90 грн пені, 3709,03 грн 30 % штрафу, 2005,25 грн інфляційних втрат, 528,38 грн 3 % річних, 9500,00 грн штрафу за неповернення документів, 16 905,44 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано належним чином взятих на себе зобов`язань за договором від 01.01.2022 № КП0027 суборенди нежилих приміщень, в частині оплати послуг за користування нежитловим приміщенням.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 у справі № 910/19623/23 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця Петрушки Алли Василівни на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 12 363,45 грн, неустойку за неповернення майна з оренди в розмірі 16 905,44 грн, штраф за прострочення платежів в розмірі 3709,09 грн, штраф за неповернення документів в розмірі 1000,00 грн, інфляційні втрати 2005,25 грн, 3 % річних в розмірі 528,38 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2080,51 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Петрушка Алла Василівна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 у справі № 910/19623/23 повністю. Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Апеляційна скарга мотивована тим, що за твердженням відповідача, договір оренди було укладено з порушеннями, оскільки приміщення відповідач не займав, а лише орендував 10 кв.м земельної ділянки біля корпусу радіозаводу по АДРЕСА_1 під торговий причеп.

Також, відповідач зазначає, що через ведений на території України воєнний стан, відповідач свою торгову діяльність не здійснював та приміщення не займав по АДРЕСА_1 .

Крім викладеного вище, відповідач вказав, що не мав дохід за 2022 рік.

Узагальнений виклад позицій позивача

Позивач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2024, апеляційну скаргу Петрушки Алли Василівни на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 у справі № 910/19623/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Петрушки Алли Василівни на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 у справі № 910/19623/23. Вирішено апеляційний перегляд оскаржуваного рішення здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

До Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у даній справі.

Розглянувши вказане вище клопотання відповідача, судова колегія вважає за необхідним зазначити, що в даному випадку, право на оскарження додаткового рішення суду першої інстанції від 02.05.2024 може бути реалізоване саме шляхом поданням апеляційної скарги на вказане додаткове рішення, дотримавшись вимог ст.ст. 254-259 Господарського процесуального кодексу України щодо права апеляційного оскарження.

З огляду на викладене, колегія суддів не бере до уваги заявлене відповідачем клопотання про скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 у даній справі.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.01.2022 між фізичною особою-підприємцем Кощук Галиною Миколаївною (орендарем, позивачем) та фізичною особою-підприємцем Петрушкою Аллою Василівною (суборендарем, відповідачем) було укладено договір суборенди нежилих приміщень № КП0027 (надалі - договір).

За даним договором орендар зобов`язується передати суборендареві, а суборендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування нежиле приміщення (надалі - приміщення).

Детальні характеристики приміщення, строк суборенди за користування приміщенням за даним договором наступні: загальна площа 10 кв.м.; адреса приміщення: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, літ. "С" корп. 90; строк дії договору: 31.12.2022; щомісячний суборендний платіж: 1365,00 грн; вартість суборенди за кв.м.: 136,50 грн; приміщення надається суборендарю для: використання у господарській діяльності (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.1 договору приміщення передається орендарем і приймається суборендарем на підставі акту приймання-передачі (в користування) приміщення (надалі - акт приймання-передачі), що є додатком № 1 до даного договору, в якому сторони передбачають стан приміщення, а у випадку передачі орендарем разом із приміщенням меблів, техніки, обладнання, сторони зазначають в акті перелік меблів, техніки, устаткування, обладнання (кондиціонери) надалі майно його вартість та в якому стані, передається майно (п. 2.4 договору).

Пунктом 2.5 договору сторони визначили, що акт здачі-приймання робіт (надання послуг) суборендар підписує протягом 15 робочих днів після закінчення звітного періоду. акт виконаних робіт вважається підписаним суборендарем після спливу 15 робочих днів після закінчення звітного періоду.

Відповідно до п. 2.6 договору суборендар зобов`язаний здійснити оплату всіх платежів в тому числі і за комунальні послуги, передбачених договором, не пізніше двох днів до дати підписання сторони акту приймання-передачі (повернення).

Строк суборенди приміщення починається з дати підписання акта приймання-передачі відповідно до п. 2.1 договору та спливає в останній день строку суборенди, зазначеного у п. 1.1 цього договору (надалі - строк суборенди) - п. 5.1 договору.

Згідно п. 5.3 договору орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей договір попередивши суборендаря письмово. Договір вважається розірваним після спливу 30 календарних днів з дати відправлення орендарем повідомлення про таке розірвання.

Сторони домовились, що у випадку розірвання договору до закінчення строку суборенди, припиняються основні зобов`язання сторін і залишаються чинними ті його умови, які стосуються наслідків його розірвання і порядку проведення взаєморозрахунків між сторонами, сплати орендних та інших платежів до повного їх виконання. Договір вважається повність припиненим після відшкодування/сплати в повному обсязі стороною іншій стороні в тому числі і відповідних платежів, неустойки, всіх понесених витрат та збитків, відповідно до умов даного договору (п. 5.4 договору).

Згідно з умовами договору, суборендар сплачує орендарю наступні платежі: гарантійний платіж; суборендну плату за користування приміщенням; інші послуги суборенди приміщення (за їх наявності), перелік яких зазначений у п. 6.4 цього договору.

За умовами п. 6.3 договору суборендною платою є щомісячний обов`язковий грошовий платіж, який суборендар сплачує орендарю до 20 числа кожного поточного календарного місяця, що передує місяцю за який здійснюється платіж та користування приміщенням. Плата за неповний (перший та/або останній) місяць суборенди нараховується і сплачується пропорційно до кількості днів, протягом яких суборендар фактично користувався приміщенням. Плата за користування об`єктом оренди нараховується з дня підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення. Датою підписання акту приймання передачі вважається дата зазначена в акті приймання-передачі приміщення, якщо інша дата не передбачена даним договором.

Відповідно до п. 6.4 договору крім суборендної плати, зазначеної у пункті 6.3 цього договору, суборендар сплачує орендарю інші послуги з суборенди - компенсує витрати на сплату комунальних послуг та енергоносіїв (теплова та електрична енергія, природний газ, послуги з водопостачання, водовідведення, вивезення сміття, охорони, інше, в разі наявності), земельного податку, податку на нерухоме майно та інші витрати, що несе орендар у зв`язку з діяльністю суборендаря пропорційно площі суборендованого нежитлового приміщення. Суборендар оплачує інші послуги (в разі наявності) пов`язані з суборендою, протягом 3 (трьох) банківських днів від дати одержання рахунку. У разі відсутні у суборендаря рахунку на оплату інших послуг з суборенди він зобов`язаний оплатити їх не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця здійснити авансовий платіж з поточний місяць в період якого користується приміщенням.

Пунктом 6.12 договору сторони визначили, що суборендар зобов`язаний на першу вимогу орендаря здійснити з ним звірку взаєморозрахунків по будь-яким платежам за цим договором та підписати відповідний акт звірки взаєморозрахунків, один примірник якого обов`язково надається суборендарем орендареві. Вказану звірку взаєморозрахунків та підписання акту звірки взаєморозрахунків, а також його передачу орендареві суборендар зобов`язаний здійснити, не пізніше ніж протягом трьох календарних днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги орендаря про необхідність здійснення звірки взаєморозрахунків за цим договором.

У пункту 6.13 договорі встановлений обов`язок суборендаря сплачувати суборендну плату, в порядку, у розмірах та у терміни, що визначені цим, договором.

Суборендна плата нараховується з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення та до дня (дати), включно, підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) приміщення (п. 6.15 договору).

Згідно з п. 6.18 договору якщо суборендар не виконує обов`язку щодо повернення приміщення, суборендар зобов`язаний сплатити орендареві неустойку у розмірі подвійного розміру суборендної плати за кожен день прострочення повернення приміщення та його фактичне використання.

На виконання умов договору, за актом приймання-передачі нежилих приміщень від 01.01.2022 позивач у належному стані передав, а відповідач отримав суборенду (тимчасове строкове платне користування) нежиле приміщення загальною площею 10 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, літ. "С" корп. 90.

07.11.2022 позивач надіслав відповідачу вимогу вих. № 03.11.2022 від 03.11.2022 про сплату заборгованості, відповідно до якої, окрім іншого, позивач скористався своїм правом на одностороннє розірвання договору.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що відповідач у порушення умов договору суборенди нежилих приміщень № КП0027 від 01.01.2022 та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати суборендних та інших платежів за період з квітня - по листопад 2022. У зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 12 363,45 грн.

Також, за неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань, позивачем було нараховано відповідачу 8127,90 грн пеню, 2005,25 грн інфляційних втрат, 3 % річних 528,38 грн, 3709,03 грн 30 % штрафу,9500,00 грн штрафу за неповернення документів та 16 905,44 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати, нарахованої за період з 08.12.2022 - по 29.06.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 у справі № 910/19623/23 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця Петрушки Алли Василівни на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 12 363,45 грн, неустойку за неповернення майна з оренди в розмірі 16 905,44 грн, штраф за прострочення платежів в розмірі 3709,09 грн, штраф за неповернення документів в розмірі 1000,00 грн, інфляційні втрати 2005,25 грн, 3 % річних в розмірі 528,38 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2080,51 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення коштів, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором суборенди, а також вимоги позивача про стягнення пені, інфляційних втрат, 3 % річних, 30 % штрафу, штрафу за неповернення документів та неустойки у розмірі подвійної орендної плати.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (частина третя ст. 774 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 6.3 договору суборендною платою є щомісячний обов`язковий грошовий платіж, який суборендар сплачує орендарю до 20 числа кожного поточного календарного місяця, що передує місяцю за який здійснюється платіж та користування приміщенням. Плата за неповний (перший та/або останній) місяць суборенди нараховується і сплачується пропорційно до кількості днів, протягом яких суборендар фактично користувався приміщенням. Плата за користування об`єктом оренди нараховується з дня підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення. Датою підписання акту приймання передачі вважається дата зазначена в акті приймання-передачі приміщення, якщо інша дата не передбачена даним договором.

Відповідно до п. 6.4 договору крім суборендної плати, зазначеної у пункті 6.3 цього договору, суборендар сплачує орендарю інші послуги з суборенди - компенсує витрати на сплату комунальних послуг та енергоносіїв (теплова та електрична енергія, природний газ, послуги з водопостачання, водовідведення, вивезення сміття, охорони, інше, в разі наявності), земельного податку, податку на нерухоме майно та інші витрати, що несе орендар у зв`язку з діяльністю суборендаря пропорційно площі суборендованого нежитлового приміщення. Суборендар оплачує інші послуги (в разі наявності) пов`язані з суборендою, протягом 3 (трьох) банківських днів від дати одержання рахунку. У разі відсутні у суборендаря рахунку на оплату інших послуг з суборенди він зобов`язаний оплатити їх не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця здійснити авансовий платіж з поточний місяць в період якого користується приміщенням.

Як свідчить матеріали справи, докази повернення приміщення відповідачем позивачу з орендного користування відсутні.

Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем, на підставі підписаного між сторонами акта приймання-передачі нежилих приміщень від 01.01.2022, надано відповідачу в орендне користування приміщення загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, літ. "С" корп. 90.

Загальна сума суборенди склала 12 363,45 грн, з яких сума: з суборенди - 9555,01 грн (за період: з квітня 2022 - по листопад 2022), інших послуг суборенди - 1443,45 грн (за період: за червень 2022 - 886,45 грн; за серпень 2022 - 321,64 грн; вересень 2022 - 235,36 грн).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду першої інстанції про те, відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем були порушені зобов`язання, обумовлені договором від 01.01.2022 № КП0027 суборенди нежилих приміщень, та положення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення суми заборгованості в розмірі 12 363,45 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Судова колегія зазначає, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Як вже зазначалося вище, ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

За змістом наведених норм договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм ст.ст. 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, ст.ст. 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Враховуючи, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ст. 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі 910/11131/19.

З огляду на вищевикладене та враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати суборендних платежів та інших послуг, а також щодо повернення позивачеві за актом приймання-передачі приміщення, яке є об`єктом оренди за договором суборенди нежилих приміщень № КП0027 від 01.01.2022, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість та задоволення вимог позивача про нарахування та стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування приміщенням після припинення дії договору у розмірі 16 905,44 грн за неповернення майна з оренди.

Крім того, пунктом 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.2. договору сторони передбачили, що у випадку прострочення сплати суборендарем суборендної плати та/або інших платежів, передбачених цим договором суборендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується від несплаченої суми за кожний день прострочення та за весь період прострочення.

За умови прострочення суборендарем оплати будь-якого з платежів визначених цим договором, в тому числі гарантійне платежу, суборендар, окрім встановленої цим договором пені, додатково сплачує штраф у розмірі 30% від суми несплаченого платежу (п. 8.3 договору).

Проте, згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - прострочення суборендарем оплати платежів за добо говором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідальність суборендаря, яка запроваджена двома різними умовами договору, але водночас надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов`язань суборендаря щодо сплати платежів (суборендної плати та оплати інших послуг) у строки, визначені цим договором.

Водночас, тлумачення ст.ст. 3 та 549 Цивільного кодексу України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Тому в кожному випадку окремо необхідно визначати, стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, в тому числі, з урахуванням їх розміру.

Позивач було заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 8127,90 грн, штраф в розмірі 3709,09 грн, а тому враховуючи розмір пені та штрафу, справедливим та розумним є стягнення штрафу.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 8127,90 грн.

Також, відповідно до п. 8.6 договору сторони погодили, що у випадку не надання та/або несвоєчасного надання суборендарем орендареві Акту звірки взаєморозрахунків чи будь-якого іншого акту або документа визначеного цим договором, суборендар сплачує орендареві штрафу у розмірі 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок за кожний документ.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 9500,00 грн штрафу за неповернення документів, в обґрунтування чого посилається на неповернення відповідачем підписаних актів звірки взаємних розрахунків № 0000151 від 01.11.2022 (суборенда) та № 0000151 від 01.11.2022 (з інших послуг суборенди), а також актів наданих послуг з суборенди та інших послуг з суборенди № Kg00027 від 31.01.2022, № Kg00028 від 28.02.2022, № Kg00029 від 31.03.2022, № Kg00030 від 30.04.2022, № Kg00031 від 31.05.2022, № Kg00032 від 30.06.2022, № Kg00033 від 31.07.2022, № Kg00034 від 31.01.2022, № Kg00035 від 28.02.2022, № Kg00036 від 30.04.2022, № Kg00103 від 30.06.2022, № Kg00104 від 31.08.2022, № Kg00112 від 31.07.2022, № Kg00113 від 30.09.2022, № Kg00122 від 31.10.2022, № Kg00127 від 31.09.2022, № Kg00128 від 31.11.2022.

Проте, судом першої інстанції вірно встановлено, що умовами договору суборенди нежилих приміщень № КП0027 від 01.01.2022 не передбачений обов`язок відповідача підписувати та повертати позивачу акти наданих послуг з суборенди та інших послуг з суборенди, а оплата суборенди та інших послуг здійснюється відповідачем на підставі рахунку, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача щодо нарахування штрафу лише за неповернення актів звірки взаєморозрахунків в розмірі 1000,00 грн, а вимоги позивача про стягнення з відповідача 8500,00 грн визнані місцевим господарським судом такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, з наведених норм права вбачається, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції було перевірено розрахунки позивача інфляційних втрат та 3 %річних, та вірно встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства, з огляду на що вимоги позивача про стягнення з відповідача 2005,25 грн інфляційних втрат, 3 % річних 528,38 грн підлягають задоволенню за розрахунком позивача.

Доводи відповідача про те, що договір оренди було укладено з порушеннями, оскільки приміщення відповідач не займав, а лише орендував 10 кв.м земельної ділянки біля корпусу радіозаводу по вулиці Бориспільській, 9 у місті Києві під торговий причеп, колегією суддів оцінюються критично, оскільки спірним договором, який підписаний власноруч відповідачем та також який в судовому порядку не оскаржувався, передбачений обов`язок відповідача зі сплати суборенд них платежів.

Твердження відповідача про те, що він не здійснював торгову діяльність та не мав дохід у 2022 році, через ведений на території України воєнний стан, судовою колегією суддів до уваги не приймається, виходячи з наступного.

За змістом ст. 96 Цивільного кодексу України та ст. 42 Господарського кодексу України у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик.

У даному випадку відповідач, як суб`єкт господарювання, що здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір суборенди нежилих приміщень № КП0027 від 01.01.2022, повинен був розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджений сторонами строк.

Окрім викладеного судова колегія заважує на тому, що ведення на території України воєнного стану не є безумовною підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань за договором перед позивачем (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 906/1091/23).

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відтак, суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому Північний апеляційний господарський суд вважає рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, отже, підстави для його скасування відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Петрушки Алли Василівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 у справі № 910/19623/23 - без змін.

Матеріали справи № 910/19623/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко