АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/675/24
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.06.2024 (повний текст складено та підписано 25.06.2024, суддя Шаратов Ю.А.)

у справі №916/675/24

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність

Встановив

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, оскільки не має можливості погасити існуючу заборгованість перед кредитором.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.03.2024 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 та призначено керуючим реструктуризацією боржника арбітражного керуючого Харитонюка Євгена Васильовича.

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.06.2024 по цій справі закрито провадження у справі №916/675/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , припинено процедуру реструктуризації боргів, введену ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.03.2024 та повноваження керуючого реструктуризацією боржника ОСОБА_1 арбітражного керуючого Харитонюка Євгена Васильовича, тощо.

В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що наявні матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 за чотири місяці до звернення до суду із заявою про неплатоспроможність подарувала належну їй квартиру своїй донці. При цьому, боржниця в жодне із засідань суду не з`явилась, не надала пояснень щодо мети та обставин дарування своїй донці нерухомого майна на яке могло бути звернуто стягнення, що на переконання суду безперечно свідчить про те, що метою цієї операції є ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.

Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулась боржниця з апеляційною скаргою в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права з огляду на наступне:

- закривши провадження у справі про неплатоспроможність суд фактично позбавив боржницю можливості відновлення платоспроможності шляхом зміни способу та порядку виконання її зобов`язань згідно з планом реструктуризації боргів боржника, що суперечить меті КУзПБ та не узгоджується з принципами господарського судочинства, зокрема принципу справедливості;

- боржницею подано декларації про майновий стан в яких відображена правдива інформація про майновий стан, в тому чисті і про дарування майна донці;

- дії щодо дарування майна були викликані тим, шо утримання майна потребувало коштів та значну частку цих витрат була змушена нести донька боржниці, а тому було прийнято спільне рішення про укладення договору дарування, щоб ці витрати донька несла вже як власник майна. Крім того, на час дарування майна боржниця ще не знала, що буде звертатись в суд із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність;

- судом першої інстанції не було досліджено та встановлено обставин, які підтверджують відчуження майна боржницею (дарування) саме з метою ухилення останньою від погашення боргу перед кредиторами, а тому у суду були відсутні підстави для ухвалення рішення про закриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 23.10.2024.

У судове засідання призначене на 23.10.2024 представники учасників справи не з`явились, про причини неможливості прибуття до суду не повідомили, хоча були належним чином сповіщенні про час, дату та місце розгляду справи.

З огляду на таке, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, у лютому 2024 ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Одеської області з заявою про неплатоспроможність у зв`язку з тим, що через важке матеріальне становище, боржниця не має можливості погасити існуючу перед кредиторами заборгованість інакше, як через застосування процедури неплатоспроможності.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.03.2024 було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючим реструктуризацією майна боржника призначено арбітражного керуючого Харитонюка Євгена Васильовича, тощо.

Оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції вирішив закрити провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч.7 ст. 123 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки боржниця за чотири місяці до звернення до суду із заявою про неплатоспроможність подарувала належну їй квартиру своїй донці та не надала жодних пояснень щодо мети та обставин дарування своїй донці нерухомого майна на яке могло бути звернуто стягнення, що на переконання суду безперечно свідчить про те, що метою цієї операції є ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимоги за апеляційною скаргою, дійшла наступних висновків.

Особливості застосування процедури банкрутства до боржника - фізичної особи визначено Книгою четвертою Кодексу України з процедур банкрутства.

Згідно з ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

У відповідності до ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства лише боржник наділений правом ініціювати справу про його неплатоспроможність.

Відтак, Кодексу України з процедур банкрутства запроваджено "добровільне банкрутство" боржника фізичної особи, що не є обов`язком, а правом, яким боржник, у разі дотримання певних вимог, може скористатися задля реструктуризації його боргів, прощення (списання) вимог кредиторів та/або звільнення від боргів і відновлення його платоспроможності.

За змістом приписів Книги четвертої Кодексу України з процедур банкрутства законодавцем презюмується, що фізична особа - боржник, ініціюючи стосовно себе справу про неплатоспроможність, прагне досягнути компромісу з кредиторами щодо зміни способу та порядку виконання його зобов`язань, а у разі недосягнення згоди стосовно плану реструктуризації боргів, такий боржник припускає визнання його банкрутом і задоволення кредиторських вимог за рахунок коштів від продажу його майна (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 26.05.2022 у справі № 903/806/20).

Одним із принципів, які характерні для правового інституту неплатоспроможності є принцип судового контролю у процедурах банкрутства (неплатоспроможності) щодо повноти та належності дій учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), що також зобов`язує суд повно та всебічно досліджувати обставини щодо виникнення та розвитку правовідносин сторін, а також надавати відповідь по усіх питаннях, які виникають у процедурах банкрутства (неплатоспроможності).

При цьому, на відміну від справ позовного провадження, в яких господарський суд обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін, у справах про банкрутство (неплатоспроможність) судовий контроль є невід`ємною складовою судового провадження. Застосування судами принципу судового контролю у процедурах банкрутства (неплатоспроможності) щодо повноти та належності дій учасників справи про банкрутство, єдиного правового захисту інтересів кредиторів в межах процедур банкрутства та пропорційності надає суду у процедурі банкрутства можливість забезпечити дотримання балансу інтересів кредиторів та боржника на кожному з етапів процедур банкрутства (неплатоспроможності) (схожий за змістом висновок викладений у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 911/2043/20).

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 22.09.2021 у справі №910/6639/20 акцентував, що з огляду на мету та цілі Кодексу України з процедур банкрутства інститут неплатоспроможності фізичних осіб призначений для зняття з боржника - фізичної особи тягаря боргів, які мають значний розмір та не можуть бути погашені за рахунок поточних доходів і належного цій особі майна. Правове регулювання відносин, що виникають між боржником та іншими учасниками справи про неплатоспроможність, має на меті поетапно створити для боржника - фізичної особи найбільш сприятливі умови для погашення боргів шляхом їх реструктуризації, а при нерезультативності таких заходів - забезпечити ефективний механізм продажу активів боржника.

У судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи скористатися правом на реабілітацію заслуговує лише чесний і сумлінний боржник, тому до боржника - фізичної особи за приписами Книги четвертої Кодексу України з процедур банкрутства установлено спеціальні вимоги до його добросовісності, інше б суперечило засадам цивільного законодавства, зокрема таким, як добросовісність у здійсненні відповідного права та недопустимість зловживання правом (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2022 у справі №903/806/20 сформулював принцип добросовісної поведінки боржника - фізичної особи, за яким право на звільнення від боргів та відновлення платоспроможності у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи набуває лише добросовісний боржник, який не за своїм неправомірним умислом потрапив у стан неплатоспроможності, сумлінно виконує обов`язки боржника та не приховує обставин, що можуть вплинути на розгляд справи чи задоволення кредиторських вимог, при цьому демонструє дієве прагнення до компромісу з кредиторами щодо умов реструктуризації боргів та в межах об`єктивних можливостей вживає заходів до задоволення їх вимог. Саме такий боржник реалізує право ініціювати провадження у справі про власну неплатоспроможність не на шкоду кредиторам, а для досягнення легітимної мети цього провадження - соціальної реабілітації добросовісного боржника за спеціальною судовою процедурою шляхом реструктуризації заборгованості та/або звільнення від боргів задля відновлення його платоспроможності.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2022 у справі №903/806/20 також зауважила, що Кодекс України з процедур банкрутства містить низку процесуальних запобіжників задля спонукання боржника до належного виконання обов`язків та уникнення недобросовісного використання судових процедур неплатоспроможності, серед яких, зокрема, закриття провадження у справі про неплатоспроможність у випадку ненадання боржником повної і достовірної інформації про власне майно, доходи і витрати та членів його сім`ї; приховування боржником власних активів через їх передачу членам сім`ї; якщо боржника притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю (пункти 1-3 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства).

Отже, пунктом 2 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено можливість прийняття судом рішення про закриття провадження у справі за клопотанням зборів кредиторів, сторони у справі або з власної ініціативи, якщо майно членів сім`ї боржника було придбано за кошти боржника та/або зареєстровано на іншого члена сім`ї з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.

Аналіз зазначеного положення Кодексу України з процедур банкрутства свідчить, що для застосування передбаченої пунктом 2 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність таких умов:

- клопотання зборів кредиторів, сторони у справі або ініціатива суду;

- наявність встановленого факту, що майно членів сім`ї боржника було придбано за кошти боржника та/або зареєстровано на іншого члена сім`ї;

- наявність встановленого факту придбання майна за кошти боржника та/або реєстрація такого майна на іншого члена сім`ї саме з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.

В той же час, Кодекс України з процедур банкрутства прямо не регулює порядок доведення того, що боржник та/або члени його сім`ї придбали майно для членів сім`ї боржника за кошти боржника та/або здійснили реєстрацію майна на члена сім`ї боржника з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами, оскільки Закон не визначає ні орієнтовного, ні вичерпного переліку обставин, що підлягають встановленню та доведенню, а також не визначає докази або способи/засоби доведення відповідних обставин, а тому оцінка таких доказів має бути здійснена судом при розгляді відповідного питання за правилами, передбаченими ГПК України.

Положення пункту 2 частини сьомої статті 123 Кодекс України з процедур банкрутства хоча і не встановлюють передумов для застосування цієї норми (наприклад, визнання в установленому порядку недійсним (встановлення нікчемності) відповідного правочину або заперечення/спростування відповідних майнових дій з придбання майна членами сім`ї боржника за кошти боржника та/або реєстрації цього майна на члена сім`ї тощо), водночас не звільняють від необхідності доведення мети вчинення таких дій (боржника та/або членів його сім`ї) - ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.

Відтак, без встановлення обставин, які підтверджують придбання членом сім`ї боржника майна за кошти боржника та/або проведення реєстрації цього майна на члена сім`ї саме з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами, та без дослідження наданих учасниками провадження у справі про неплатоспроможність доказів, у суду відсутні підстави для ухвалення рішення про закриття провадження у справі про неплатоспроможність на підставі пункту 2 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства. Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 903/6/21, від 30.06.2022 у справі № 914/100/20.

В свою чергу, фізична особа звертаючись до суду з заявою про відкриття провадження про свою неплатоспроможність має довести, що не породжувала штучних умов для створення своєї неплатоспроможності, шляхом укладення правочинів з членами сім`ї з метою ухилення від погашення заборгованості перед кредиторами.

При цьому колегія зауважує, що відповідно до позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 09.11.2022 у справі № 903/6/21 не вимагається визнання таких угод недійсними, а судом встановлюються наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 7 ст. 123 Кодексу України з процедур банкрутства.

Таким чином, Боржник має довести, що вчиненні ним правочини в період трьох років до відкриття провадження у справі («підозрілий період») не стали причиною настання його неоплатності (відсутності майна на покриття боргів).

Як вже було вказано вище та підтверджується наявними матеріалами справи, з заявою про порушення справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Одеської області у лютому 2024 року.

З наданий боржницею декларацій про майновий стан за 2021 та 2022 роки та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна (т.1ёа.с. 63,78, т. 3, а.с. 121), вбачається, що до звернення боржниці до суду з заявою про неплатоспроможність, ОСОБА_1 належало на праві приватної власності (100%) нерухоме майно, зокрема:

- квартира за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 45,3 кв.м.;

- житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 54 кв.м.

Також, у деклараціях про майновий стан боржниця зазначила, що до членів її сім`ї належить, зокрема дочка ОСОБА_2 .

Однак, із свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна від 15.11.2023 №354525679 (т.3, а.с. 121-123) ОСОБА_1 :

- 20.10.2023 подарувала належну їй на праві власності квартиру за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 45,3 кв.м. своїй донці ОСОБА_2 за Договором дарування від 20.10.2023 № 2543;

- 26.10.2023 подарувала належний їй житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 54 кв.м. своїй донці ОСОБА_2 за Договором дарування від 26.10.2023 №1244.

Отже, як встановлено судом, боржниця будучи достеменно обізнаною про наявність заборгованості перед кредиторами та неможливість їх самостійного погашення, про що остання самостійно зазначила у заяві про неплатоспроможність, за чотири місяці до звернення до суду із заявою про неплатоспроможність, відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно своїй донці.

При цьому колегія суддів зазначає, що надані боржницею та наявні у матеріалах справи докази, свідчать про те, що за наслідками відчуження ОСОБА_1 належного їй на праві власності майна, у боржниці не залишилось іншого рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого, можливо було б погасити існуючу заборгованість перед кредиторами.

Враховуючи, що провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути відкрите лише за ініціативою самого боржника та така процедура спрямована на "реабілітацію" саме добросовісної особи та враховуючи, що ОСОБА_1 здійснила відчуження належного їй майна у "підозрілий період" на користь члена сім`ї, а саме - за чотири місяці до дати звернення нею до господарського суду, наслідком чого стала повна відсутність у неї будь-якого майна, колегія суддів вважає, що заявниця штучно створила свою неоплатність, щоб скористатися пільгами, які передбачені у процедурі неплатоспроможності, що свідчить про намагання ухилення боржниці від погашення боргу перед кредиторами.

Колегія суддів вкотре зауважує, що за приписами ч.ч. 7, 8 ст. 123, ст. 124, ч. 8 ст. 126 Кодексу України з процедур банкрутства право на процедуру неплатоспроможності та отримання відповідних пільг має лише добросовісний боржник (фізична особа), і тільки за умови добросовісності громадянина, інститут неплатоспроможності фізичної особи може стати дієвим механізмом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає правомірним та обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для закриття провадження у цій справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки у даному випадку були встановлений факт відчуження боржницею «у підозрілий період» належного їй на праві власності нерухомого майна, що безумовно свідчить про намагання ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.

Судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги твердження апелянта про те, що закриття провадження у справі про неплатоспроможність обмежує право боржниці на відновлення свого фінансового становища, оскільки, як вже було зазначено вище за узгоджується із сталою практикою Верховного Суду, право на звільнення від боргів та відновлення платоспроможності у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи набуває лише добросовісний боржник, який не за своїм неправомірним умислом потрапив у стан неплатоспроможності, сумлінно виконує обов`язки боржника та не приховує обставин, що можуть вплинути на розгляд справи чи задоволення кредиторських вимог, при цьому демонструє дієве прагнення до компромісу з кредиторами щодо умов реструктуризації боргів та в межах об`єктивних можливостей вживає заходів до задоволення їх вимог. Саме такий боржник реалізує право ініціювати провадження у справі про власну неплатоспроможність не на шкоду кредиторам, а для досягнення легітимної мети цього провадження - соціальної реабілітації добросовісного боржника за спеціальною судовою процедурою шляхом реструктуризації заборгованості та/або звільнення від боргів задля відновлення його платоспроможності (подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 31.01.2024 у cправі №911/2140/22, від 15.02.2024 у справі №904/7413/21, від 25.01.2024 у справі №916/1575/21, від 18.04.2024 у справі №920/1398/21).

Проте, на переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку ОСОБА_1 не можна визнати добросовісним боржником, оскільки як вже було вказано вище, будучи обізнаною про наявність значної заборгованості та неможливість її погашення, боржниця відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно на користь своєї дочки, за чотири місяці до звернення до суду із заявою про неплатоспроможність, чим позбавила кредиторів задоволення своїх грошових вимог до боржника, зокрема за рахунок такого майна.

Судом апеляційної інстанції відхиляються твердження апелянта про те, що укладення договорів дарування було обумовлено тим, що значну частку витрат на утримання майна була змушена нести дочка боржниці, оскільки у порушення приписів чинного процесуального законодавства апелянтом не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Щодо посилання апелянта на неврахування місцевим господарським судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 09.11.2021 у справі № 903/6/21 та від 30.06.2022 у справі №914/100/20, судова колегія зазначає наступне.

Так, у постанові від 09.11.2021 по справі №903/6/21 суд касаційної інстанції дійсно погодився із висновками судів попередніх інстанцій про недоведення підстав для закриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника згідно з пунктом 2 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства. Однак, як вбачається зі змісту рішень по справі №903/6/21 між відчуженням боржником майна на користь членів сім`ї та відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи мав місце значний проміжок часу (більше 10 років), на відміну від цієї справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 , де нерухоме майно відчужено боржником за чотири місяці до звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

У справі №914/100/20, провадження про неплатоспроможність фізичної особи, в якій було відкрито 19.02.2020, Верховний Суд зробив висновок про те, що зі змісту оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, не вбачається, що судом встановлено наявність доказів (рішення суду, в якому було встановлено такі факти, покази свідків тощо), які окремо або у своїй сукупності прямо підтверджують наявність у боржника мети ухилитися від погашення боргу перед кредиторами. При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що на момент відчуження житлових будинків на підставі договорів дарування від 04.05.2011 № 1153 та № 1162 від 04.05.2011 (на користь сина та доньки боржника) тривав розгляд цивільної справи щодо стягнення з боржника на користь банку кредитної заборгованості, тому суд дійшов висновку, що відчуження нерухомого майна боржника під час позовного провадження про стягнення заборгованості свідчить про мету ухилення від виконання вимог кредиторів, хоча справа про неплатоспроможність боржника була відкрита 19.02.2020. Тобто спірні відчуження майна боржника здійснено було поза межами підозрілого періоду, що вирізняє цю справу від справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, у справі №914/100/20 Верховний Суд констатуючи порушення місцевим та апеляційним судами приписів пунктів 1, 2 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 236, 238 ГПК України та неповноту дослідження обставин у справі №914/100/20, дійшов висновку про скасування постанови місцевого та апеляційного судів з направленням справи на новий розгляд до місцевого суду. Отже, встановлені фактичні обставини справи №914/100/20 та цієї справи не є подібними.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, а також закриття провадження по справі.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 20.06.2024 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.06.2024 у справі №916/675/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.11.2024 у зв`язку з перебуванням судді Аленіна О.Ю. у відрядженні з 24.10.2024 по 26.10.2024 та перебуванням судді Філінюка І.Г. у відрядженні з 28.10.2024 по 31.10.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.