ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у визнанні наказу таким, що не підлягає виконанню

04.11.2024м. Дніпро№ 904/6201/15

Суддя Ярошенко В.І., при секретарі судового засідання Бубличі А.В., розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі:

за позовом: Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", м. Київ

до: Фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни, м. Дніпро

про стягнення 26 760, 39 грн

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача (заявника): Дрозд Р.Ю.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни борг за кредитом у розмірі 14 000 грн, борг за процентами за користування кредитом у розмірі 6 333, 64 грн, пеня у розмірі 5 353, 27 грн, борг за комісією у розмірі 1 073, 48 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на: підписання відповідачем 14.03.2013 заяви про відкриття поточного рахунку, згідно якої він приєднався до "Умов та Правил надання банківських послуг" та тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на відповідному сайті; договір банківського обслуговування № б/н від 14.03.2013, який складається з Заяви, Умов та Тарифів; встановлення відповідачу кредитного ліміту на суму 14 000 грн. на поточний рахунок № 8886 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку сторін; текст Умов щодо укладення кредитного договору, строків повернення кредиту, плати за користування кредитом, відповідальності за порушення Умов та т.і.; використання (отримання) відповідачем кредиту від позивача в сумі 14 000 грн. і неповернення банку на час подання позову; ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК), ст.ст. 526, 527, 530, 610, Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Ухвалою суду від 14.07.2015 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з товариство з фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер в ЄДР 9) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50; ідентифікаційний код 14360570) 14 000 грн. 00 коп. боргу за кредитом, 6 333 грн. 64 коп. боргу за процентами, 5 353 грн. 27 коп. пені, 1 073 грн. 48 коп. боргу з комісії та 1 827 грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2014 судом видано наказ від 28.10.2015.

11.10.2024 від Фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Розпорядженням керівника апарату суду від 11.10.2024 відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку зі звільненням з посади судді Забарющого М.І., призначено повторний автоматичний розподіл заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню від 28.10.2015 у справі № 904/6201/15.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2024 справу для розгляду подання (заяви) передано судді Ярошенко В.І.

Ухвалою суду від 16.05.2023 прийнято заяву Фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни та призначено до розгляду в засіданні на 21.10.2024.

Ухвалою суду від 21.10.2024 відкладено розгляд заяви Фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню до 04.11.2024.

В судове засідання 04.11.2024 з`явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце був повідомлений належним чином.

Розглянувши в судовому засіданні заяву Фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню від 28.10.2015, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України містить перелік підстав визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, а саме: якщо його (наказ) видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 22 Господарського кодексу України та главою 50 розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

В постанові Верховного суду від 09.09.2021 по справі № 824/67/20 суд дійшов наступних висновків, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його притіненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є: обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає, примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення, виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 328 ГПК України передбачає визнання виконавчого документами таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у випадку пропуску строку на його пред`явлення до виконання, якщо він виданий компетентним судом у відповідності до вимог закону і є належним виконавчим документом, який не виконано боржником.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" 14 000 грн боргу за кредитом, 6 333, 64 грн боргу за процентами, 5 353, 27 грн. пені, 1 073, 48 грн боргу з комісії та 1 827 грн витрат на сплату судового збору.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2014 судом видано наказ від 28.10.2015.

03.12.2015 постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровський відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Брильовим О.В. було відкрито виконавче провадження № 49556635 з примусового виконання виконавчого документу № 904/6201/15 від 28.10.2015.

28.09.2016 постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровський відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Брильовим О.В. було повернуто стягувачу виконавчий документ за п. 2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» через відсутність у боржника майна.

Як вбачається із матеріалів цієї справи, заявник просить визнати виконавчий документ № 904/6201/15 виданий Господарським судом Дніпропетровської області від 28.10.2015 таким, що не підлягає виконанню оскільки закінчився строк на пред`явлення наказу до виконання, тому є усі законні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Проте така позиція суперечить нормам процесуального закону, що регулює спірні правовідносини, письмовим доказам і правовим позиціям Верховного Суду.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, боржник був зобов`язаний вказати передбачені процесуальним законом підстави, для того щоб суд мав можливість визнати наказ таким, що не підлягає виконанню.

Зокрема, це могло би бути посилання на відсутність повністю чи частково обов`язку боржника погасити перед стягувачем борг, у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням тощо.

Проте, у заяві не наведено жодних доводів, які б дали змогу суду вирішити питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Так, сутність процедури визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 328 ГПК України.

При цьому у стягувача залишається право на поновлення пропущеного строку (у випадку його пропущення) для пред`явлення виконавчого листа до виконання, у разі доведеності (ст. 329 ГПК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, такий строк за законом може бути поновлений судом.

Натомість пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження").

Встановлення обставин дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає з`ясуванню, зокрема, під час оскарження рішення дій чи (бездіяльності) державного чи приватного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення під час розгляду питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, суд зазначає, що під час розгляду даної справи стягувач не звертався до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання, тобто не реалізував гарантоване ст. 329 ГПК України право стягувача довести суду поважність пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання.

Таким чином, визнавши наказ у даній справі таким, що не підлягає виконанню, суд позбавить стягувача можливості реалізувати його право на звернення із заявою про поновлення строку для його пред`явлення, чим порушить принципи верховенства права та змагальності сторін. Водночас боржник не позбавлений можливості у подальшому повторно звернутися до суду із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню (у випадку, якщо суд відмовить у задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення наказу до виконання).

За таких обставин, суд прийшов до висновку суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2015 у справі № 904/6201/15 таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 232-235, 328 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені заяви фізичної особи-підприємця Радкевич Лариси Юріївни про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню від 28.10.2015 у справі № 904/6201/15 відмовити.

Ухвала набирає законної сили 04.11.2024.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.І. Ярошенко