ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2024 р. Справа№ 910/11864/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Рижій А.В.,

за участю представників:

від позивача - Денько М.В.,

від відповідача - Тронь І.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 у справі №910/11864/23 (суддя Борисенко І.І., повний текст складено 19.04.2024) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" до Державного підприємства "Гарантований покупець" про стягнення 1 633 297 097,62 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" (далі - ТОВ "Львівенергозбут", позивач) до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП "Гарантований покупець", відповідач) про стягнення 1 633 297 097,62 грн., з яких: основний борг в сумі 1 372 934 932,71 грн., інфляційні втрати в сумі 203 938 495,90 грн. та 3 % річних у сумі 56 423 669,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 2304/02/21 від 15.09.2021 (з укладеними до нього додатковими угодами) в частині своєчасної та повної сплати вартості наданих позивачем послуг із забезпечення доступності електричної енергії.

У подальшому, позивач неодноразово зменшував позовні вимоги (заяви від 09.10.2024 та від 30.10.2023), у зв`язку зі сплатою відповідачем частини основного бору, та зарахуванням сторонами зустрічних однорідних вимог, зокрема, за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг № 2304/02/21 від 15.09.2021. У заяві від 30.10.2023 просив стягнути з відповідача основний борг у сумі 489 932 182,30 грн., інфляційні втрати в сумі 203 938 495,90 грн. та 3 % річних у сумі 56 423 669,01 грн., що разом становить 750 294 347,21 грн.

Вказані заяви були прийняті судом до розгляду, про що судом ухвалено ухвалу від 31.10.2023, тому має місце нова ціна позову, а саме 750 294 347,21 грн., виходячи з якої й вирішувався спір по суті.

19.02.2024 від позивача надійшли Додаткові письмові пояснення, а від відповідача клопотання, у яких сторони зазначили про чергове зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 99 813 692,18 грн., про що було підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.01.2024. У зв`язку з чим вважали, що провадження у справі на вказану суму підлягає закриттю.

У Додаткових письмових пояснення позивач просив стягнути з відповідача основний борг у сумі 390 118 490,12 грн., інфляційні втрати в сумі 203 938 495,90 грн. та 3 % річних у сумі 56 423 669,01 грн., що разом становить 650 480 655,03 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 у справі №910/11864/23 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" до Державного підприємства "Гарантований покупець" задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Гарантований Покупець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" заборгованість у сумі 390 118 490 грн 12 коп., інфляційні втрати у сумі 200 905 424 грн 81 коп., 3 % річних у сумі 56 387 847 грн 12 коп., судовий збір в сумі 934 968 грн 02 коп.; у решті вимог - відмовлено; провадження за позовом про стягнення основного боргу у сумі 99 813 692,18 грн - закрито.

При задоволенні позову суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем зобов`язань в частині оплати, отриманих послуг із забезпечення доступності електричної енергії.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду в задоволеній частині позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у цій частині позову.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач вважає, що відповідно до умов договору та підпункту 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою КМУ від 05.06.2019 № 483, існує відкладальна обставина, яка звільняє Підприємство від обов`язку оплати за надані послуги. Тобто, на думку скаржника, визначальним критерієм для настання відкладальної обставини є саме наявність заборгованості у постачальника послуг перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за поставлену енергію. Оскільки позивач має заборгованість перед ДП "НАЕК "Енергоатом", тому Підприємство вважає, що в нього не настав строк виконання грошових зобов`язань за договором на момент здійснення нарахування відповідальності на підставі приписів статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а отже в цій частині позивачу слід відмовити у задоволенні його позовних вимог. Разом з тим, як вважає скаржник, суд не взяв до уваги зазначеного стосовно відкладальної обставини у зв`язку з чим неправильно застосував підпункт 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії .

Крім цього, апелянт заперечує проти методики розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, застосованої позивачем, а саме здійснення вказаних нарахувань після підписання акту приймання - передачі.

Також, скаржник вказує, про безпідставне покладення судом першої інстанції на відповідача судового збору за вимогою про стягнення 99 813 692, 18 грн. основного боргу, провадження по якій закрито.

В ході здійснення апеляційного провадження від апелянта до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині суми основного боргу в розмірі 329 671 912, 62 грн., у зв`язку з її оплатою відповідачем після прийняття оскаржуваного наразі судового рішення.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, з огляду на наступне.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 30.08.2024 у справі №916/3006/23 дійшов висновку про те, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.

Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:

- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;

- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

У тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

У даному випадку, судом першої інстанції по суті прийнято законне та обґрунтоване рішення (про що буде наведено нижче у даній постанові), невірність розподілу судового збору наведених обставин не спростовує.

Отже, обставини припинення існування предмету спору на суму 329 671 912, 62 грн., які виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

Стосовно поданого апелянтом клопотання про відкладення розгляду справи, мотивованого необхідністю надання представнику відповідача часу для опрацювання додаткових письмових пояснень позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, додаткові пояснення позивача, подані 03.10.2024 до суду, не містять інших доводів або заперечень проти апеляційної скарги відповідача, аніж ті, які вже були наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов до суду ще 27.06.2024.

Більш того, у представника відповідача був час для підготування своїх письмових заперечень, враховуючи дату судового засідання - 07.10.2024.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду даної справи.

В судовому засіданні представник апелянта - відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині присудженої до стягнення суми судового збору, з наступних підстав.

15.09.2021 між ТОВ "Львівенергозбут" (постачальник універсальних послуг) та ДП "Гарантований Покупець" (замовник) був укладений договір №2304/02/21/249ЮВ/21 про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг (далі - договір).

Відповідно до п. 1 договору постачальник зобов`язується надавати замовнику послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, а замовник зобов`язується отримувати надані постачальником послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному цим договором та Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 (зі змінами).

Строк надання послуг - з 01.10.2021 по 31.12.2023 (п. 3 договору, в редакції додаткової угоди від 01.06.2023).

Пунктом 7 договору передбачено, що оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника таким чином:

перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

другий платіж - до 3 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

третій платіж - до 9 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

четвертий платіж - до 15 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

п`ятий платіж - до 21 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

шостий платіж - до 14 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів.

У разі, якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється на наступний робочий день після такого вихідного/святкового дня.

Якщо сумарна сплата замовником постачальнику прогнозованої вартості за розрахунковий місяць (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, постачальник здійснює повернення замовнику різниці до 15 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Згідно п. 10 договору факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг.

Під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони керуються законодавством, зокрема Законом України "Про ринок електричної енергії" (п. 29 договору).

Відповідно п. 34 договору, в редакції додаткової угоди від 31.10.2022, цей договір набирає чинності з 15.09.2021 та діє до 31.12.2023.

У квітні-червні 2023 позивач, на виконання своїх зобов`язань за договором здійснив надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії відповідачу на загальну суму 1 372 934 932,71 грн., які були прийняті останнім без заперечень та зауважень, що підтверджується актами приймання-передачі послуг № 3 від 31.03.2022, № 4 від 30.04.2022, № 5 від 31.05.2022, наявними в матеріалах справи.

Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії виконав неналежним чином.

Так, на підставі платіжних інструкцій у період з 01.08.2023 по 04.10.2023, наявних у матеріалах справи, відповідач сплатив позивачу вартість електроенергії на суму 296 360 268,29 грн.

Також враховуючи наявність зустрічних однорідних грошових вимог, що виникли у сторін, зокрема, за договором № 2304/02/21 від 15.09.2021, ТОВ "Львівенергозбут" та ДП "Гарантований Покупець" здійснили зарахування зустрічних однорідних грошових вимог на суму 586 642 482,12 грн., що підтверджується актами зарахування зустрічних однорідних вимог від 16.08.2023, від 14.09.2023, від 13.10.2023.

Отже, у відповідача виникла заборгованість за договором № 2304/02/21 від 15.09.2021 у сумі 489 932 182,30 грн. (1 372 934 932,71 грн. - 296 360 268,29 грн. - 586 642 482,12 грн.).

Під час розгляду справи судом першої інстанції по суті, на підставі акту від 17.01.2024 сторони здійснили зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 99 813 692,18 грн., про що представник позивача вказав у своїх додаткових письмових поясненнях від 19.02.2024, та у зв`язку з чим представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі в цій частині позову.

Отже суд, встановивши, що грошове зобов`язання відповідача в частині сплати коштів за послуги припинилось, закрив провадження в частині стягнення основного боргу на суму 99 813 692,18 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки відсутній предмет спору.

Щодо решти основного боргу відповідача, що складає 390 118 490,12 грн., судом задоволено вимогу про її стягнення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обгрунтованості вимоги про стягнення 390 118 490,12 грн. основного боргу, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ч. 2 ст. 714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 1 ст. 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 7 договору передбачено, що оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника таким чином:

перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

другий платіж - до 3 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

третій платіж - до 9 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

четвертий платіж - до 15 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

п`ятий платіж - до 21 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

шостий платіж - до 14 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів.

У разі, якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється на наступний робочий день після такого вихідного/святкового дня.

Якщо сумарна сплата замовником постачальнику прогнозованої вартості за розрахунковий місяць (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, постачальник здійснює повернення замовнику різниці до 15 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідачем неналежним чином виконувалися грошові зобов`язання, що призвело до виникнення боргу в сумі 390 118 490,12 грн.

Станом на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного наразі рішення доказів оплати відповідачем заборгованості в наведеній сумі не надано.

Таким чином, обґрунтованими є висновки місцевого господарського суду в частині задоволення вимоги про стягнення 390 118 490,12 грн. основної заборгованості.

Також, оскільки відповідачем зобов`язання за договором було виконано неналежним чином, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у сумі 203 938 495,90 грн. та 3 % річних у сумі 56 423 669,01 грн. за період з 04.03.2022 по 23.07.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 200 905 424,81 грн. та 3 % річних у сумі 56 387 847,12 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач вважає, що відповідно до умов договору та підпункту 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою КМУ від 05.06.2019 № 483, існує відкладальна обставина, яка звільняє Підприємство від обов`язку оплати за надані послуги. Тобто, на думку скаржника, визначальним критерієм для настання відкладальної обставини є саме наявність заборгованості у постачальника послуг перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за поставлену енергію. Оскільки позивач має заборгованість перед ДП "НАЕК "Енергоатом", тому Підприємство вважає, що в нього не настав строк виконання грошових зобов`язань за договором на момент здійснення нарахування відповідальності на підставі приписів статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а отже в цій частині позивачу слід відмовити у задоволенні його позовних вимог. Разом з тим, як вважає скаржник, суд не взяв до уваги зазначеного стосовно відкладальної обставини у зв`язку з чим неправильно застосував підпункт 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії .

Надаючи оцінку вказаним доводам скаржника, Суд зазначає наступне.

Підпунктом 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою КМУ № 483 від 05.06.2019 (далі - Положення про ПСО) передбачено, що Гарантований покупець зобов`язаний оплачувати своєчасно та у повному обсязі постачальникам універсальних послуг вартість надання постачальниками універсальних послуг гарантованому покупцю послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за умови відсутності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за поставлену електричну енергію згідно з пунктом 5 цього Положення.

Відповідно до п. 5 Положення про ПСО до спеціальних обов`язків належить придбання постачальниками універсальних послуг, що діють в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України", за результатами проведення електронних аукціонів у ДП "НАЕК "Енергоатом" стандартних продуктів BASE_M для постачання побутовим споживачам таких постачальників універсальних послуг в обсязі їх мінімального споживання електричної енергії в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України" за годину в аналогічному місяці попереднього року за ціною індекс РДН BASE в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України" ("бази") за період M-3, де M-розрахунковий місяць.

Скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відкладальна обставина на яку посилається відповідач може бути застосована виключно у разі наявності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за результатами проведення електронних аукціонів. Відповідач вважає такі висновки суду хибними, вказуючи на те, що умовою для оплати ним заборгованості є відсутність будь-якої заборгованості позивача перед ДП "НАЕК "Енергоатом".

Водночас, колегія суддів з такими доводами скаржника, щодо фактичної необхідності здійснення розширеного тлумачення правової норми де тлумачення має буте ширшим ніж буквальний текст внаслідок суб`єктивного тлумачення скаржником "волі закону", не погоджується.

Суд зазначає, що суд першої інстанції при застосуванні пункту 5 Положення правильно встановив безпосередній зміст норми Положення та, відповідно, в межах своєї компетенції здійснив її буквальне тлумачення та застосування.

Вказана норма носить визначений, недвозначний характер і її не можливо тлумачити без урахування її дійсного змісту (ширше, ніж буквальний текст), так як відповідне може призвести до безпідставного та довільного пристосування норми права до поточних фактичних правовідносин та відходу від її дійсного змісту.

Отже, системний аналіз зазначених вище положень свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про те, що відкладальна обставина, на яку посилається відповідач, може бути застосована виключно у разі наявності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за результатами проведення електронних аукціонів, наявність якої не було доведено відповідачем.

Як підтверджено матеріалами цієї справи, з квітня 2022 року позивач не закуповував електричну енергію у ДП "НАЕК "Енергоатом" за результатами проведення електронних аукціонів у відповідності до вимог пункту 5 Положення, оскільки відповідно до Наказу Міністерства енергетики України від 13.03.2022 №114 "Про забезпечення продажу електричної енергії операторам систем розподілу та постачальникам універсальних послуг" встановлено, що на час дії воєнного стану і до останньої доби місяця (включно), наступного за місяцем, в якому воєнний стан припинено або скасовано учасники ринку електричної енергії, на яких згідно з Положенням, покладені спеціальні обов`язки на ринку електричної енергії, зобов`язані забезпечити виконання вимог цього наказу та інших вимог Положення у частині, що не суперечать цьому наказу.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Наказу, ДП "НАЕК "Енергоатом" має забезпечити на визначений період постачання, продаж електричної енергії постачальникам універсальних послуг, у тому числі тим, територією ліцензованої діяльності яких до об`єднання торгових зон була територія торгової зони "Острів Бурштинський ТЕС", за двосторонніми договорами без проведення електронного аукціону.

Отже, виконання спеціальних обов`язків в частині купівлі-продажу електричної енергії у визначений період, а саме з наступного розрахункового періоду (періоду постачання) після прийняття Наказу та до поточного розрахункового періоду між позивачем та ДП "НАЕК "Енергоатом" забезпечувалося шляхом укладення додаткових угод до основного договору без проведення процедури електронного аукціону.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач має перед ДП "НАЕК "Енергоатом" заборгованість за електричну енергію, закуплену саме за результатами проведення електронних аукціонів.

Отже, в умовах недоведеності існування заборгованості позивача перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за поставлену електричну енергію згідно з пунктом 5 Положення про ПСО та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів наявності такої заборгованості, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах у цій справі підпункту 2 пункту 8 Положення про ПСО.

Крім того, Суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин у цій справі принцип заборони суперечливої поведінки, яка базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20).

Так, Суд, зокрема, враховує, що договір про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг укладений учасниками спірних правовідносин за обопільною згодою обох сторін на основі примірного договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2021 року № 859).

При цьому текст відповідного примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів у спірних правовідносинах, не містить відкладальних умов, які б відповідали змісту підпункту 2 пункту 8 Положення про ПСО в тому контексті про які зазначає скаржник. Так, в примірному договорі є посилання на пункт 8 Положення в розділі "Відповідальність і порядок розв`язання спорів" в контексті умов для звільнення замовника від відповідальності, передбаченої пунктом 16 договору, у разі несвоєчасної та/або неповної оплати виробником гарантованому покупцю наданих послуг (але не в розумінні саме відкладальної обставини з виникнення зобов`язань, як про це зазначає скаржник).

Суд у розгляді цієї справи також бере до уваги обставини зарахування зустрічних однорідних вимог (в частині основного боргу по договору про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг) з огляду на зміст статті 601 ЦК України та неможливість припинення зарахуванням зобов`язань строк виконання яких не настав.

Враховуючи зазначене, а також встановлені вище обставин щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності у позивача заборгованості перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за електроенергію, отриману саме за результатами проведення електронних аукціонів, колегія суддів вказує про необґрунтованість доводів скаржника щодо наявності відкладальної умови, за якої у відповідача не виник обов`язок своєчасно та повно оплатити позивачу, надані ним послуги.

Стосовно заперечень апелянта проти методики розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, застосованої позивачем, а саме здійснення вказаних нарахувань після підписання акту приймання - передачі, слід зазначити наступне.

Пунктом 7 договору передбачено, що оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника таким чином:

перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

другий платіж - до 3 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

третій платіж - до 9 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

четвертий платіж - до 15 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

п`ятий платіж - до 21 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

шостий платіж - до 14 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів.

Відповідно до пункту 10 договору, факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг.

Постачальник надсилає не пізніше 11 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику з накладенням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи акт приймання-передачі послуг, складений на підставі фактичної вартості наданих послуг у розрахунковому періоді.

Замовник розглядає акт приймання-передачі послуг та у разі відсутності зауважень підписує його кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи протягом двох робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуг або надсилає постачальнику обґрунтовану відмову в його підписанні із зазначенням причин відмови, які повинні бути усунені.

З наведеної умови договору чітко вбачається необхідність первинного узгодження між сторонами акту приймання - передачі шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи, а в подальшому надіслання акту в письмовій формі з накладенням підписів уповноважених осіб та відтиском печатки.

З урахуванням наведених умов договору, дата підписання актів приймання - передачі не може бути останнім числом календарного місяця. Дата в останнє число календарного місяця, що зазначена в актах приймання - передачі є датою останнього дня календарного місяця, в якому послуга надавалася відповідачу.

Позивачем під час розгляду даної справи в суді першої інстанції були надані протоколи створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого підпису про підписання актів приймання-передачі послуг за кожний розрахунковий місяць з березня 2022 року до червня 2023 року.

Як вбачається з наведених доказів, жодний з актів за спірний період не був узгоджений сторонами останньою календарною датою місяця, в якому надавалася послуга.

Таким чином, вказані вище доводи скаржника відхиляються колегією суддів.

За наведених обставин, підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених судом першої інстанції вимог відсутні.

Щодо доводів апеляіційної скарги про безпідставне покладення судом першої інстанції на відповідача судового збору за вимогою про стягнення 99 813 692, 18 грн. основного боргу, провадження по якій закрито, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлено Законом України "Про судовий збір".

Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Наведеною нормою Закону України "Про судовий збір" передбачено повернення судового збору в разі закриття (припинення) провадження у справі.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Як вже було вказано, під час розгляду справи судом першої інстанції по суті, на підставі акту від 17.01.2024 сторони здійснили зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 99 813 692,18 грн., про що представник позивача вказав у своїх додаткових письмових поясненнях від 19.02.2024, та у зв`язку з чим представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі в цій частині позову.

Отже суд, встановивши, що грошове зобов`язання відповідача в частині сплати коштів за послуги припинилось, закрив провадження в частині стягнення основного боргу на суму 99 813 692,18 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки відсутній предмет спору.

У постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 903/181/19 викладено таку правову позицію: "лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.

Відповідно, у такому разі (закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у резолютивній частині рішення) норма частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не застосовуються і не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі, в тому числі і щодо частини із заявлених вимог, за якою провадження було закрито.

Верховний Суд підкреслює, що у зазначеній нормі Господарського процесуального кодексу України йдеться про здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі у разі вирішення спору по суті. Водночас, така норма не застосовується, якщо Закон України "Про судовий збір" у такому випадку передбачає повернення судового збору з Державного бюджету України.

Зокрема, у пункті 5 частини 1 статті 7 цього Закону прямо встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях".

Подібний за змістом висновок щодо застосування приписів частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пункту 5 частини 1 статті 7 Закон України "Про судовий збір" викладений у постанові Верховного Суду від 06.09.2021 у справі № 910/8775/20.

Суд погоджується з доводами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі, стосовно безпідставного стягнення судом першої інстанції, з відповідача на користь позивача судового збору з посиланням на положення частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, нарахованого виходячи із суми основного боргу, в частині якого було закрито провадження у справі, та покладення судового збору незалежно від результатів вирішення спору на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір. Закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з чим результат вирішення спору відсутній. Відтак з урахуванням положень пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" наведений припис Господарського процесуального кодексу України застосований бути не може.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими твердження скаржника щодо неправильного застосування судом першої інстанції приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України без урахування приписів пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір".

У цій справі, яка переглядається, судом першої інстанції по суті було вирішено питання лише в частині заборгованості у сумі 390 118 490 грн. 12 коп., інфляційних втрат у сумі 200 905 424 грн. 81 коп. та 3 % річних у сумі 56 387 847 грн. 12 коп., тому відповідно до приписів частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу судовий збір лише за розгляд позовних вимог в цій частині, тобто в сумі 810 608 грн. 26 коп. (враховуючи часткове задоволення позову та максимальну ставку, сплаченого позивачем судового збору).

Натомість, витрати по сплаті судового збору в сумі 128 791 грн. 74 коп. відповідач не зобов`язаний відшкодовувати позивачу, оскільки в цій частині судовий збір підлягає поверненню останньому з Державного бюджету України.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині присудженої до стягнення судом першої інстанції суми судового збору.

Враховуючи те, що по суті рішення суду першої інстанції не змінюється, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 у справі №910/11864/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 у справі №910/11864/23 змінити в частині присудженої до стягнення суми судового збору.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 у справі №910/11864/23 в наступній редакції.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" до Державного підприємства "Гарантований покупець" задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Гарантований Покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри 27, ідентифікаційний код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" (79016, Львівська область, місто Львів, вулиця Шевченка, будинок 1, ідентифікаційний код 42092130) заборгованість у сумі 390 118 490 (триста дев`яносто мільйонів сто вісімнадцять тисяч чотириста дев`яносто) грн. 12 коп., інфляційні втрати у сумі 200 905 424 (двісті мільйонів дев`ятсот п`ять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 81 коп., 3 % річних у сумі 56 387 847 (п`ятдесят шість мільйонів триста вісімдесят сім тисяч вісімсот сорок сім) грн. 12 коп., судовий збір в сумі 810 608 (вісімсот десять тисяч шістсот вісім) грн. 26 коп.

У решті вимог - відмовити.

Провадження за позовом про стягнення основного боргу у сумі 99 813 692,18 грн. - закрити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" (79016, Львівська область, місто Львів, вулиця Шевченка, будинок 1, ідентифікаційний код 42092130) з Державного бюджету України перераховану ним згідно платіжної інструкції від 24.07.2023 №155463 суму судового збору у розмірі 128 791 (сто двадцять вісім тисяч сімсот дев`яносто одна) грн. 74 коп.

Підставою повернення судового збору є дана постанова підписана судом та скріплена печаткою суду.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 24.10.2024 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

Л.В. Кропивна