ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 922/395/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

прокуратури - Цимбалістий Т. О.,

відповідачів - Василенко І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 (судді: Пуль О. А. 2 головуючий, Білоусова Я. О., Мартюхіна Н. О.) та рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2024 (суддя Лавренюк Т. А.) у справі

за позовом керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова

до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи-підприємця Кожушко Олени Миколаївни, фізичної особи ОСОБА_1 ,

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У січні 2022 року керівник Салтівської окружної прокуратури міста Харкова (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна та приватизації), фізичної особи-підприємця Кожушко Олени Миколаївни (далі - ФОП Кожушко О. М.), фізичної особи ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) про: 1) визнання незаконним і скасування пункту 47 додатку 1 до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18 (далі - рішення Харківської міської ради від 21.02.2018); 2) визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2018 № 5605-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації і ФОП Кожушко О. М., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І. В. і зареєстрованого в реєстрі за № 181 (далі - договір купівлі-продажу від 17.07.2018, оспорюваний договір); 3) витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлових підвальних приміщень підвалу № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa загальною площею 63,6 м2 в житловому будинку, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 88, літ "А-9".

1.2. На обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. За доводами прокурора, Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації, має укласти відповідний договір купівлі-продажу, як правило, за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме у наведеному випадку - продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. А отже, орендарем до органу приватизації не подавались документи, що містять невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації. Прокурор вважає, що обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади.

1.3. Харківська міська рада та Управління комунального майна та приватизації у відзиві на позов проти його задоволення заперечили, посилаючись, зокрема, на дотриманні процедури приватизації спірного нерухомого майна; недоведенні прокурором порушення інтересів держави та суспільства внаслідок укладання оспорюваного правочину.

1.4. ФОП Кожушко О. М. та ОСОБА_1 також вважали позов необґрунтованим, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на сплив позовної давності.

1.5. Харківська міська рада та Управління комунального майна та приватизації подали до суду заяви про застосування позовної давності.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.03.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 в частині пункту 47 додатку до цього рішення, суд дійшов висновку про те, що ця позовна вимога не є ефективним способом захисту права територіальної громади, оскільки визнання незаконним та скасування вказаного пункту додатку до зазначеного рішення, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження майном, а отже, в цій частині прокурор обрав неефективний спосіб захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2018, місцевий господарський суд виходив із того, що оспорюваний договір було укладено з порушенням норм законодавства, оскільки його предметом є нерухоме майно комунальної форми власності, щодо якого обрано незаконний спосіб приватизації, і це, за висновком суду, суперечить інтересам держави та територіальної громади. З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України. Однак суд відмовив в задоволенні такої позовної вимоги через сплив позовної давності.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про витребування майна від ОСОБА_1 є похідною від вказаних позовних вимог, а тому вона не може бути задоволена.

2.2. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2024 залишено без змін із тих самих підстав.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури (далі - прокурор) подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 і рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2024 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Прокурор вважає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права - статей 260, 261, 267 Цивільного кодексу України, Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про приватизацію державного майна", та процесуального права - статей 11, 13, 14, 53, 76- 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, з неповним з`ясуванням судом обставин справи.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження, скаржник посилається на положення пунктів 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме (1) застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 504/2797/16-а щодо питання віднесення рішень органу місцевого самоврядування до нормативно-правових актів, у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15 щодо питання реалізації органом місцевого самоврядування права власності від імені територіальної громади виключно у спосіб, передбачений законом; у постанові Вищого господарського суду України від 16.10.2014 у справі № 916/2545/13; у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 367/6105/16-ц, від 11.08.2022 у справі № 910/16586/18, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц щодо застосування частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України; у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012 щодо застосування частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 367/6105/16-ц стосовно того, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог; у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15-ц щодо порядку обчислення позовної давності за позовом прокурора від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13, постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 310/4139/13 стосовно того, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів; у постановах Верховного Суду від 11.12.2023 № 947/8885/21, від 06.09.2023 № 910/18489/20 стосовно того, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків на строк дії такого карантину; (2) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування спеціального скороченого строку позовної давності, з урахуванням положень абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

3.2. Харківська міська рада у відзиві на касаційну скаргу просить її залишити без задоволення як необґрунтовану, а оскаржені судові рішення - без змін.

3.3. Управління комунального майна та приватизації у відзиві на касаційну скаргу також проти її задоволення заперечує, просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення та постанову у справі.

3.4. Від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу та клопотання про розгляд справи за її відсутності.

3.5. Від прокурора надійшли письмові пояснення у справі.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши в межах заявлених вимог наведені у касаційній скарзі доводи і заперечення на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, 27.12.2012 між Управлінням комунального майна та приватизації (орендодавець) та ФОП Кожушко О. М. (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 1950, за умовами якого орендарю були передані в оренду нежитлові підвальні приміщення № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa загальною площею 63,6 м2 у житловому будинку (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", інвентаризаційний номер 73500 від 03.05.2012) за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 88, літ. "А-9". Майно належало до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та відображалось на балансі КП "Жилкомсервіс". Строк дії договору встановлено до 27.11.2015.

Відповідно до пункту 3.1 цього договору оренди вартість об`єкта оренди становить 72 500,00 грн.

За умовами пункту 4.7 договору оренди змінювати стан орендованого майна орендар зобов`язаний виключно за письмовою згодою орендодавця.

У пункті 4.8 договору оренди сторони передбачили, що орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця; за свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проєктно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно до чинного законодавства. Здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою орендодавця за свій рахунок за окремими проєктами, які розроблені спеціалізованими проєктними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно до діючого законодавства.

Орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність (пункт 5.3 договору оренди).

В актом прийому-передачі від 27.12.2012 зазначено, що майно, зазначене у договорі оренди на момент передачі, а саме нежитлові підвальні приміщення № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa, розташовані в житловому будинку; освітлення, опалення, водопроводу та каналізації немає; приміщення потребують проведення ремонтних робіт.

Додатковою угодою № 2 від 15.12.2015 до вказаного договору оренди сторони виклали у новій редакції пункти 3.1, 3.2 договору щодо вартості об`єкта оренди та базової орендної плати, зокрема, вартість об`єкта оренди становить 140 920,00 грн; у пункті 10.1 сторони зазначили, що цей договір діє з 27.11.2015 до 27.10.2018, а також доповнили пункт 1.1 договору таким абзацом: "Майно, яке є предметом цього договору, належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.09.2012, виданим виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі розпорядження Харківського міського голови від 18.09.2012 за № 4271".

Відповідно до рішення 18 сесії 7 скликання від 21.02.2018 № 1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" Харківська міська рада вирішила провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харків шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу). У вказаному переліку зазначено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - ФОП Кожушко О. М. підлягають нежитлові підвальні приміщення № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63,6 м2.

У подальшому на підставі вказаного рішення Харківської міської ради між Управлінням комунального майна та приватизації (продавець) та ФОП Кожушко О. М. (покупець) укладено договір купівлі-продажу від 17.07.2018, згідно з яким шляхом викупу у власність ФОП Кожушко О. М. перейшло майно, яке було орендовано за договором оренди від 27.12.2012 № 1950, а саме нежитлові підвальні приміщення № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa загальною площею 63,6 м2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 140 920,00 грн.

Цей договір укладено на підставі "Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 рр", про що зазначено у самому договорі.

Суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Остащенко К. Ю. на підставі договору від 28.02.2018 № 28-02/18-2, укладеного з ФОП Кожушко О. М., виконано незалежну оцінку вказаних нежитлових підвальних приміщень, про що складено висновок про вартість оцінюваного майна від 28.02.2018, відповідно до якого вартість вказаного майна станом на 28.02.2018 становить 120 300,00 грн.

Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що 14.09.2018 між ФОП Кожушко О. М. та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 придбала нежитлові підвальні приміщення № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa,загальною площею 63,6 м2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказане спірне майно зареєстровано за ОСОБА_1 .

4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації, ФОП Кожушко О. М., ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування пункту 47 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 21.02.2018, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2018 та витребування у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради спірних нежитлових приміщень.

4.4. Судові рішення у справі мотивовані тим, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, оскільки орендар (ФОП Кожушко О. М.) жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна у нього в оренді, а саме з 27.12.2012 по 20.11.2017, тобто до дня подачі нею заяви до Харківської міської ради для викупу, не здійснила. Суди зазначили, що у висновку про вартість оцінюваного майна відсутні будь-яких відомості про те, що орендарем проводились ремонтні роботи у спірних нежитлових підвальних приміщеннях, у тому числі, стосовно того, що їх невід`ємні поліпшення здійснені за час оренди або на момент приватизації. Не містять таких відомостей і договір оренди та оспорюваний договір купівлі-продажу. Зважаючи на це, суди установили, що оспорюваний договір було укладено з порушенням норм законодавства, позаяк його предметом є нерухоме майно комунальної форми власності, щодо якого обрано незаконний спосіб приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади, тому вимога прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2018 є обґрунтованою. Проте оскільки прокурор пропустив позовну давність при зверненні з такою вимогою, то суди відмовили в задоволенні такої позовної вимоги через сплив позовної давності, про застосування якої заявили відповідачі.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 в частині пункту 47 додатку до цього рішення, суд дійшов висновку про те, що ця позовна вимога не є ефективним способом захисту права територіальної громади, оскільки визнання незаконним та скасування вказаного пункту додатку до зазначеного рішення, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження майном, а отже, в цій частині прокурор обрав неефективний спосіб захисту.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про витребування майна від ОСОБА_1 є похідною від позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування у частині та визнання недійсним оспорюваного договору, а тому вона не може бути задоволена.

4.5. Верховний Суд, переглянувши оскаржені рішення та постанову у межах доводів і вимог касаційної скарги, частково погоджується з доводами скаржника та при цьому виходить із такого.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 28), від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69), від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц (пункт 43)).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29)).

При цьому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 Цивільного кодексу України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

У пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20.

Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони" (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).

4.6. Отже, зважаючи на викладене, сталу судову практику, за встановлених у цій справі обставин, спрямованість заявлених позовних вимог на повернення майна територіальній громаді, заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування у відповідній частині є неефективною, оскільки її задоволення не призведе до відновлення права, яке прокурор вважає порушеним, що є підставою для відмови в позові.

За вказаних обставин, оскільки визнання незаконним і скасування спірного рішення органу місцевого самоврядування в оскарженій частині не дозволить ефективно відновити володіння спірними нежитловими приміщеннями, така вимога не підлягає задоволенню, що свідчить про правильність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про відмову в позові у наведеній частині з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту.

Посилання прокурора у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України зокрема, відповідно до яких, воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, визнаються необґрунтованими та відхиляються колегією суддів суду касаційної інстанції з огляду на таке.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, дійшли висновку, що обраний Харківською міською радою спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень не відповідає вимогам законодавства та суперечить інтересам територіальної громади, проте відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 47 додатку до рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 через неефективність обраного прокурором способу захисту порушених прав територіальної громади у цій частині, оскільки вказане рішення вже реалізовано і вичерпало свою дію, а отже, такий спосіб не призведе до захисту або відновлення порушеного права територіальної громади, зокрема повернення територіальній громаді у володіння спірних нежитлових приміщень. Вказаний висновок, як уже зазначалося, відповідає сталій та послідовній судовій практиці Верховного Суду.

Таким чином, висновки у цій справі, що розглядається, не суперечать висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду України; встановлені судами обставини в усіх цих справах не є подібними.

4.7. Разом із тим, колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині визнання недійсним оспорюваного договору саме з підстав спливу позовної давності та звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 Цивільного кодексу України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34). При цьому в пункті 49 постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду акцентувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункт 46), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19, від 02.07.2024 у справі № 906/283/22, від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 13.08.2024 у справі № 675/401/20, в яких зокрема зазначено, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Наведене виключає необхідність визнання недійсними в судовому порядку як оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації спірного нерухомого майна, так і договору купівлі-продажу, на підставі якого спірні нежитлові приміщення перейшли у власність ОСОБА_1 як останнього набувача, що помилково не було враховано попередніми судовими інстанціями під час вирішення спору у цій справі.

4.8. За таких обставин у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2018 необхідно відмовити саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова, а не у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності за заявами відповідачів, чим помилково суди першої та апеляційної інстанцій мотивували оскаржувані рішення та постанову у відповідній частині. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що неврахування наведеного судами не призвело до прийняття ними неправильного судового рішення у цій частині; суди відмовили у позові про визнання недійсним оспорюваного договору, хоча й з інших підстав.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).

Оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, то це виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника (зокрема щодо позовної давності до вимоги про визнання недійсним договору).

4.9. Поза тим, колегія суддів не погоджується з передчасним висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовної вимоги про витребування в ОСОБА_1 спірних нежитлових приміщень на користь територіальної громади м. Харкова з тих мотивів, що відмова в задоволенні двох перших позовних вимог (про визнання незаконним і часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним договору купівлі продажу від 17.07.2018) зумовлює відмову в задоволенні похідної вимоги про витребування з володіння ОСОБА_1 спірного майна. Так, суди не звернули уваги на те, що, виходячи зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Натомість у цій справі задоволення позовних вимог про витребування з володіння ОСОБА_1 спірного нерухомого майна могло залежати передусім від задоволення такої (основної) вимоги, як визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ФОП Кожушко О. М. до ОСОБА_1 , однак така (основна) вимога в межах цієї справи не заявлялася та судами не розглядалася (аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 10.09.2024 у справі № 922/459/22 у спорі, який виник з подібних правовідносин, що підлягає врахуванню з огляду на положення частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.)

Таким чином, обмежившись посиланням виключно на те, що вимога про витребування майна є похідною від вимог про визнання та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним оспорюваного договору, попередні судові інстанції не розглянули такої вимоги по суті та, відповідно, не дослідили обставин, що входять до предмета доказування у спорі за такою вимогою з огляду на положення статті 388 Цивільного кодексу України (якою прокурором обґрунтовано позовну вимогу про витребування майна), зокрема щодо добросовісності/недобросовісності останнього набувача спірного нерухомого майна, а отже, наявність чи відсутність підстав для його витребування. Разом із тим, зважаючи на наявність у справі заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності (що було установлено судами), судам слід надати й оцінку вказаній заяві та вирішити спір у цій частині з урахуванням наведеного, відповідно до вимог чинного законодавства.

Зважаючи на викладене, оскаржені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, оскільки судами при їх ухваленні були порушені вимоги процесуального законодавства щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи. З огляду на це Верховний Суд також не здійснює формування висновку щодо вказаних скаржником у касаційній скарзі норм права.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги знайшли підтвердження частково.

4.10. Відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (стаття 300 Господарського процесуального кодексу України).

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

5.3. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Таким чином, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги скаржника.

Оскільки судами допущене неповне з`ясування судами фактичних обставин справи, то наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування спірного нерухомого майна в ОСОБА_1 та передачі справи на новий розгляд у цій частині позову до суду першої інстанції. Щодо решти судових рішень, то їх слід залишити без змін, проте з урахуванням мотивів наведених у цій постанові в частині позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору, а саме через неефективність обраного прокурором способу захисту прав місцевої територіальної громади, а не з підстав спливу позовної давності щодо зазначеної вимоги, про що помилково зазначили суди попередніх інстанцій.

6. Розподіл судових витрат

6.1. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд в частині позовної вимоги майнового характеру, то з урахуванням статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 і рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2024 у справі № 922/395/22 скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування в ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади нежитлових підвальних приміщень підвалу № LXIII, LXII, LXV, LXIV, LXVa загальною площею 63,6 м2 в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , літ "А-9".

Справу № 922/395/22 передати на новий розгляд у частині зазначеної позовної вимоги до Господарського суду Харківської області.

У частині відмови в задоволенні решти позовних вимог постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 і рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2024 у справі № 922/395/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак