ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/1983/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2024, прийняте суддею Щавинською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 22.07.2024,

у справі №916/1983/24

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до відповідача: Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна"

про стягнення 98 622 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 р. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося з позовом до Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача збитки у сумі 98622 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам закону та умовам укладеного між сторонами договору зберігання №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 відповідачем не виконано зобов`язання з повернення наданого йому на зберігання майна (геотекстилю у кількості 9 штук) внаслідок втрати останнього, що зумовило понесення позивачем збитків у сумі 98622 грн.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 08.05.2024 відкрито провадження у справі №916/1983/24 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.07.2024 у справі №916/1983/24 (суддя Щавинська Ю.М.) позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" збитки у сумі 23902,57 грн та судовий збір у сумі 587,11 грн; у задоволенні решти позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення переданого йому на зберігання майна, що завдало Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" збитки у розмірі балансової вартості втраченого майна.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2024 у справі №916/1983/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що строк дії укладеного між сторонами договору зберігання №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 сплив 31.12.2019, а вимога про повернення переданого на зберігання товару була направлена позивачем з пропуском загального строку позовної давності. Крім того, за твердженням скаржника, суд першої інстанції під час розгляду справи безпідставно не прийняв до уваги клопотання Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю отримання від позивача інформації та документів, запитуваних адвокатом відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 13.09.2024 (вх.№3095/24/Д2 від 13.09.2024) Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" просить залишити апеляційну Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2024 у справі №916/1983/24 без змін. Зокрема, позивач зазначає про те, що строк дії договору зберігання №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 неодноразово продовжувався між сторонами на підставі відповідних додаткових угод, у зв`язку з чим вимога щодо повернення товару була надіслана відповідачу до закінчення строку вказаного договору.

30.09.2024 до суду апеляційної інстанції від Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" надійшла відповідь на відзив б/н від 29.09.2024 (вх.№3095/24/Д3 від 30.09.2024), в якій відповідач посилається на те, що пролонгація договору зберігання №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 відбувалась з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок чого правова позиція позивача стосовно чинності зазначеного договору на момент звернення з вимогою про повернення товару не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

07.10.2024 до апеляційного господарського суду подано заперечення Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на відповідь на відзив б/н від 07.10.2024 (вх.№3095/24/Д4 від 07.10.2024), в яких позивач стверджує про те, що закінчення строку дії договору не звільняє сторін цього правочину від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань. Крім того, позивач зауважує на тому, що сторонами вчинялися дії, які свідчать про продовження договору зберігання №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014, при цьому укладені між сторонами додаткові угоди, в яких узгоджена пролонгація договірних відносин, не визнані недійсними.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2024 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (98622 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 09.09.2022 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

18.04.2014 між Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ("Зберігач") та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" ("Поклажодавець") укладено договір зберігання №138-В-ФДЛ-14 (далі договір №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014), за умовами пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Зберігач здійснює протягом строку дії цього договору зберігання технологічного матеріалу (геотекстиль), переданого Поклажодавцем за актом приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до підпунктів 2.1.1-2.1.2 пункту 2.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 Зберігач приймає майно на зберігання за актом приймання-передачі та забезпечує повне збереження майна, а після закінчення зберігання повертає Поклажодавцю те саме майно. Майно повинно бути повернене в тому самому стані, в якому воно було прийняте на зберігання.

У підпункті 2.1.5 пункті 2.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 вказано, що Зберігач турбується про майно, як про власне, вживає всіх заходів для його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих якостей.

В силу підпункту 2.1.6 пункту 2.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 Зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна Поклажодавця, переданого на зберігання Зберігачеві, відповідно до цього договору та чинного законодавства з моменту одержання майна від Поклажодавця та до моменту його повернення Поклажодавцеві.

Зберігач за першою вимогою Поклажодавця надає тому можливість доступу до майна і перевірки умов зберігання (підпункт 2.1.7 пункту 2.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014).

Положеннями підпункту 2.1.9 пункту 2.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 передбачено, що Зберігач повертає майно Поклажодавцю за першою вимогою останнього. Заявка на отримання майна підписується начальником філії "Дельта-лоцман" з вказівкою ПІБ одержувача.

Підпунктом 2.1.10 пункту 2.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 визначено, що Зберігач повертає майно повністю після припинення договору за актом приймання-передачі. Обов`язок по складанню акту повернення майна покладено на Зберігача.

Згідно з пунктом 4.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 сторона, що постраждала від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за договором, має право вимагати відшкодування завданих їй збитків.

За умовами пункту 7.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 строк цього договору починає свій перебіг з 18.04.2014 та закінчується 31.12.2014.

Додатковою угодою №1 від 09.12.2014 до договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 сторони продовжили строк дії цього договору до 31.12.2015, додатковою угодою №2 від 31.12.2015 до 31.12.2016, додатковою угодою №4 від 30.03.2017 до 31.12.2017, додатковою угодою №5 від 19.01.2018 до 31.12.2018, додатковою угодою №6 від 18.02.2019 до 31.12.2019, додатковою угодою №8 від 22.02.2021 до 31.12.2021 та додатковою угодою №9 від 10.02.2022 до 31.12.2022.

Крім того, пунктом 5 додаткової угоди №9 від 10.02.2022 до договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 сторони виклали пункт 4.2 даного договору зберігання у наступній редакції: "Зберігач несе відповідальність перед Поклажодавцем за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення. Збитки, спричинені Поклажодавцеві у випадку втрати або механічних пошкоджень, покладаються на Зберігача у розмірі повної вартості пошкодженого майна".

30.05.2014 між сторонами підписано акт приймання-передачі майна (геотекстиль) у кількості, визначеній пунктом 1.1 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014, а саме: геотекстиль "Terrafix 1206" 43 рулони, геотекстиль "Terrafix Spulcontаiner 1006" 295 рулонів, геотекстиль "Terrafix B609G5" 245 рулонів. Зокрема, ціна геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006" становить 2655,84 грн за рулон.

Відповідно до інвентаризаційного опису від 01.10.2015 на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебувало 43 рулони геотекстилю "Terrafix 1206", 245 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", 233 рулони геотекстилю "Terrafix B609G5", всього 521 рулон.

Згідно з інвентаризаційним описом від 14.11.2016 на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебувало 43 рулони геотекстилю "Terrafix 1206", 245 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", 221 рулон геотекстилю "Terrafix B609G5", всього 509 рулонів.

В інвентаризаційному описі від 01.11.2017 вказано, що на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебувало 43 рулони геотекстилю "Terrafix 1206", 245 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", 219 рулонів геотекстилю "Terrafix B609G5", всього 507 рулонів.

Відповідно до інвентаризаційного опису від 01.10.2018 на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебувало 43 рулони геотекстилю "Terrafix 1206", 241 рулон геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", 219 рулонів геотекстилю "Terrafix B609G5", всього 503 рулони.

Згідно з інвентаризаційним описом від 01.10.2019 на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебувало 40 рулонів геотекстилю "Terrafix 1206", 237 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", 211 рулонів геотекстилю "Terrafix B609G5", всього 488 рулонів.

В інвентаризаційному описі від 01.10.2020 на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебувало 35 рулонів геотекстилю "Terrafix 1206", 232 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", 164 рулони геотекстилю "Terrafix B609G5", всього 431 рулон.

У матеріалах справи містяться акти приймання-передачі геотекстиля за 2018-2022 роки, за якими передано, зокрема, 236 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", а саме: за 2018 рік 6 рулонів, за 2019 рік 5 рулонів, за 2020 рік 3 рулони, за 2021 рік 1 рулон та за 2022 рік 221 рулон.

В адресованому Державному підприємству "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" листі №933 від 18.08.2022 позивач просив повернути зі зберігання геотекстиль "Terrafix Spulcontаiner 1006" у кількості 9 рулонів або відшкодувати збитки.

За результатами опрацювання вищенаведеного звернення відповідач надав відповідь №463/01/02-22 від 25.08.2022, в якій не погоджувався з розміром збитків та зазначив про відсутність доказів недостачі 9 рулонів геотекстилю.

Листами №1013/29-00-01/Вих від 25.09.2023 та №1161/29-00-01/Вих від 02.11.2023 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" знову просило повернути 9 рулонів геотекстилю.

У відповідь на вказані звернення Державне підприємство "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" у листі №961/01/02-23 від 22.11.2023 зазначив про можливість проведення спільної інвентаризації майна у строк до 31.12.2023.

Позивачем проведено документальну звірку за договором зберігання за 2014-2023 роки та направлено відповідачу листи, в останньому з яких зазначено про те, що станом на 22.12.2023 на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" перебував геотекстиль "Terrafix Spulcontаiner 1006" у кількості 9 рулонів.

Відповідно до наданих листів за 2015 рік було реалізовано 50 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", за 2018 рік 6 рулонів, за 2019 рік 5 рулонів, за 2020 рік 3 рулони, за 2021 рік 1 рулон та за 2022 рік 221 рулон.

У вимозі №104/29-00-09/Вих від 18.01.2024 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в черговий раз просило відповідача повернути 9 рулонів або відшкодувати збитки, завдані позивачем у зв`язку з втратою цього майна.

Державне підприємство "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" надало відповідь на вимогу №52/01/01-24 від 14.02.2024, в якій повідомило про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна" проводить інвентаризацію об`єктів майна, яке було придбане за процедурою малої приватизації, та запропонувало провести спільну інвентаризацію з філією "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна".

15.02.2024 комісією у складі представників сторін було складено акт, в якому встановлено відсутність станом на 15.02.2024 на місці зберігання та на складах і територіях Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006". Зі сторони позивача даний акт підписаний з зауваженнями, у тому числі наголошено на відмові відповідача у поверненні майна зі зберігання внаслідок відсутності останнього.

В подальшому Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" направило відповідачу претензію №415/29-00-09/Вих від 21.03.2024, в якій вимагало відшкодувати збитки за втрачений геотекстиль у розмірі 98622 грн.

На підтвердження розміру збитків позивачем надано розрахунок збитків згідно з актом обстеження геотекстилю від 15.02.2024 та відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №116 від 22.01.1996 "Про затвердження Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей" і Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10.12.2003 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №224 від 20.02.2019).

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" збитків у сумі 98622 грн, завданих втратою майна, а саме: геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006" у кількості 9 рулонів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення переданого йому на зберігання майна, що завдало Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" збитки у розмірі балансової вартості втраченого майна.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 є договором зберігання.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Статтею 938 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

В силу статті 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За умовами частин першої, другої статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (стаття 953 Цивільного кодексу України).

Як зазначалося вище, на виконання договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 між сторонами було підписано акт б/н від 30.05.2014 приймання-передачі майна (геотекстиль) у кількості, визначеній пунктом 1.1 даного договору, зокрема, 295 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006".

Відповідно до інвентаризаційного опису від 01.10.2015 на зберіганні у відповідача залишилось 245 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006".

У матеріалах справи також наявні акти приймання-передачі текстиля за 2018-2022 роки, за якими, у тому числі, передано 236 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", а саме: за 2018 рік 6 рулонів, за 2019 рік 5 рулонів, за 2020 рік 3 рулони, за 2021 рік 1 рулон та за 2022 рік 221 рулон.

Крім того, реалізація рулонів геотекстилю "Terrafix Spul contаiner 1006" у період з 2015 до 2020 року також підтверджується відповідними інвентаризаційними описами.

За таких обставин, апеляційний господарський суд зазначає, що на зберіганні у Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" залишилось 9 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006", переданих останньому на підставі договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 відповідно до акту приймання-передачі майна б/н від 30.05.2014 (розраховано наступним чином: 245 рулонів станом на 01.10.2015 - 236 рулонів, реалізованих у період 2015-2022 років = 9 рулонів).

Згідно з умовами договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 і положеннями статті 942 Цивільного кодексу України відповідач був зобов`язаний зберігати переданий позивачем товар та повернути його позивачеві на його вимогу відповідно до вимог статті 953 Цивільного кодексу України та пунктів 2.1.7, 2.1.9 вказаного договору зберігання.

Наявне у матеріалах справи листування сторін свідчить про те, що позивач, починаючи з серпня місяця 2022 року, неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення майна, переданого на зберігання за договором №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014, а саме: 9 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006".

Однак, відповідним актом б/н від 15.02.2024, складеним комісією у складі представників обох сторін та підписним представниками відповідача без зауважень, підтверджується відсутність станом на 15.02.2024 на місці зберігання та на складах і територіях Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" геотекстилю "Terrafix Spul contаiner 1006". При цьому позивачем надано зауваження щодо цього акту та зазначено про відмову у поверненні майна зі зберігання внаслідок відсутності останнього.

Таким чином, враховуючи положення укладеного між сторонами договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 та підтверджену матеріалами справи обставини не повернення відповідачем геотекстилю "Terrafix Spul contаiner 1006" у кількості 9 рулонів у зв`язку з його втратою, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" умов зазначеного договору в частині повернення переданого на зберігання майна.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В силу статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У статті 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість, вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Колегія суддів зауважує на тому, що доказів відшкодування відповідачем вартості втраченого майна геотекстилю "Terrafix Spul contаiner 1006" у кількості 9 штук, переданого на зберігання на підставі договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 відповідно до акту приймання-передачі майна б/н від 30.05.2014, до суду першої інстанції не подано.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту порушення відповідачем господарського зобов`язання, що виступає передумовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

У частині третій статті 225 Господарського кодексу України закріплено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Передумовою правильного розрахунку суми збитків є визначення цін, виходячи з яких здійснюється розрахунок. При визначення розміру збитків враховуються ринкові ціни на товари, послуги, роботи, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості.

Пунктом 4.2 договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 (у редакції додаткової угоди №9 від 10.02.2022) передбачено, що збитки, причинені поклажодавцеві у випадку втрати або механічних пошкоджень покладаються на зберігача, у розмірі повної вартості пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження розміру збитків до суду першої інстанції було надано розрахунок збитків згідно з актом обстеження геотекстилю від 15.02.2024, відповідно до якого балансова вартість втраченого майна становить 23902,57 грн, а збитки 98622 грн.

З огляду на те, що позивач є державним підприємством, збитки розраховано відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №116 від 22.01.1996 "Про затвердження Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей" (далі - Порядок) та Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10.12.2003 (в редакції постанови Кабінету Міністрів №224 від 20.02.2019; далі Методика). При визначенні розміру збитків застосовано індекси цін виробників промислової продукції, які визначаються органами статистики України.

Згідно з пунктом 2 Порядку розмір збитків від розкрадання (нестачі, знищення, псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки.

Методикою передбачено, що незалежна оцінка представляє собою порядок визначення певного виду вартості майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання за договором із замовником. Вказана методика визначає поняття стандартизованої оцінки, яка представляє собою оцінку, що здійснюється самостійно державними органами приватизації (органами, уповноваженими управляти державним майном) з використанням стандартної методології та стандартного набору вихідних даних, за результатами якої визначається оціночна вартість.

У пункті 88 Методики встановлено, що стандартизована оцінка збитків проводиться у таких випадках: відсутність вихідних даних, що містять інформацію про пошкоджене майно до та після його розкрадання, нестачі, знищення, псування, крім даних бухгалтерського обліку; неможливість особистого огляду пошкодженого майна виконавцем оцінки, що не дає йому змоги отримати відомості про стан майна до та після розкрадання, нестачі, знищення, псування; завдання майнової шкоди внаслідок неправомірних дій з грошовими коштами. Стандартизованій оцінці збитків передує проведення інвентаризації майна відповідно до вимог пункту 82 цієї Методики. У випадках, зазначених в абзацах другому і третьому цього пункту, оцінка збитків полягає у збільшенні балансової вартості пошкодженого майна, визначеної станом на дату оцінки, встановлену для приватизації (корпоратизації, перетворення) або передавання його в оренду (або останню звітну дату балансу підприємства - балансоутримувача пошкодженого майна до розкрадання, нестачі, знищення, псування), на коефіцієнт, що дорівнює добутку індексів цін виробників промислової продукції за галузями промисловості, які визначаються Держстатом, або індексів зміни вартості будівельно-монтажних робіт, які визначаються Мінрегіоном, за період з дати, на яку було введено в експлуатацію пошкоджене майно, до дати оцінки збитків. У разі коли відсутня інформація про балансову вартість майна або коли така вартість дорівнює нулю на дату оцінки, встановлену для приватизації (корпоратизації, перетворення) або передавання його в оренду; останню звітну дату балансу підприємства - балансоутримувача пошкодженого майна до розкрадання, нестачі, знищення, псування, збільшенню підлягає первісна балансова вартість такого майна, зменшена на 90 відсотків.

Отже, відповідно до пункту 88 Методики, на підставі якої позивачем застосовано стандартизовану оцінку, така оцінка збитків проводиться, зокрема, при відсутності вихідних даних, що містять інформацію про втрачене майно до та після його нестачі, крім даних бухгалтерського обліку, проте, як вже зазначалося вище, інформація про відсутнє майно міститься в акті приймання-передачі майна (геотекстиль) від 30.05.2014, а також у розрахунку збитків згідно з актом обстеження геотекстилю від 15.02.2024, за яким балансова вартість втраченого майна становить 23902,57 грн, а тому за умови наявності відомостей щодо втраченого майна застосування стандартизованої оцінки при визначенні розміру збитків є безпідставним, тим більше, що вказаною Методикою проведення стандартизованої оцінки державним підприємством не передбачено.

Суд апеляційної інстанції заважує на тому, що станом на дату складання акту оцінки збитків позивачеві була відома балансова залишкова вартість втраченого майна (9 рулонів геотекстилю "Terrafix Spulcontаiner 1006"), у зв`язку з чим сума реальних збитків, яких було завдано Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" внаслідок втрати майна, переданого відповідачу на зберігання на підставі договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014, становить 23902,57 грн.

Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у сумі 23902,57 грн.

Крім того, жодних доводів щодо неправильності визначеного судом першої інстанції розміру збитків учасниками справи не наведено.

Доводи апелянта про те, що строк дії договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014 сплив 31.12.2019, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наявність у матеріалах справи низки укладених між сторонами додаткових угод щодо пролонгації вказаного договору зберігання (зокрема, додатковою угодою №8 від 22.02.2021 до 31.12.2021, а додатковою угодою №9 від 10.02.2022 до 31.12.2022).

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами цього правочину, повинні безперешкодно реалізовуватись, а прийняті обов`язки підлягають виконанню.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.12.2019 у справі №910/13985/19.

Доказів визнання додаткових угод до договору №138-В-ФДЛ-14 від 18.04.2014, якими строк дії зазначеного договору зберігання продовжувався, недійсними відповідачем подано не було, у зв`язку з чим у господарського суду відсутні правові підстави не враховувати зазначені правочини, тим більше, що поведінка обох сторін свідчить про продовження вказаного договору, а саме: сторонами без зауважень підписувалися акти на підтвердження надання послуг за цим договором, перераховувалися та приймалися кошти в якості плати за зберігання тощо.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує також і на тому, що у будь-якому випадку закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору, а відтак сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Щодо посилання Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" в суді апеляційної інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з позовними вимогами про стягнення збитків Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута апеляційним судом лише якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 24.09.2020 у справі №15/143-б та від 30.04.2020 у справі №5023/5847/11.

Отже, беручи до уваги те, що в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, враховуючи не подання Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" заяви щодо позовної давності під час розгляду цієї справи в місцевому господарському суді, вказана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, викладена скаржником безпосередньо в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції залишається без розгляду.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи безпідставно не прийняв до уваги клопотання Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю отримання від позивача інформації та документів, запитуваних адвокатом відповідача, колегією суддів оцінюються критично, адже відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, при цьому відповідно до частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, між тим заявником не доведено об`єктивної неможливості завчасного звернення до позивача з адвокатським запитом з метою своєчасного подання доказів разом з відзивом на позовну заяву. Крім того, відповідач в порядку частини четвертої статті 80 Господарського процесуального кодексу України не повідомив місцевий господарський суд про неможливість з об`єктивних причин подати докази у встановлений законом строк, а тому Господарський суд Одеської області обґрунтовано виходив з відсутності підстав для відкладення розгляду справи з причин необхідності отримання відповідачем додаткових доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 17.07.2024 у справі №916/1983/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2024 у справі №916/1983/24 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.10.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук