УХВАЛА

21 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 906/1320/23

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Волинець Ірини Петрівни та Волинця Андрія Петровича

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2024

у справі за позовом Заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради

до Волинець Ірини Петрівни та Волинця Андрія Петровича

про скасування державної реєстрації прав, знесення самочинного будівництва та зобов`язання звільнити земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до фізичної особи-підприємця Волинець Ірини Петрівни (далі - ФОП Волинець І. П.) та до фізичної особи-підприємця Волинця Андрія Петровича (далі - ФОП Волинець А. П.) в якому просить:

- зобов`язати ФОП Волинець І. П. та ФОП Волинець А. П. звільнити земельну ділянку (кадастровий номер :05:008:0043), шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - незавершене будівництво комплексу будівель і споруд відпочинку та торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- скасувати державну реєстрацію права власності на незавершене будівництво комплексу будівель і споруд відпочинку та торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за ФОП Волинець І. П. (запис про право власності № 12776371) та ФОП Волинець А. П. (запис про право власності № 12776510).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- будівництво спірного об`єкта було самочинним, оскільки спадкодавець - ОСОБА_3 право власності на об`єкт самочинного будівництва не набув, тому відповідачі такого права власності в порядку спадкування, також не набули;

- відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці комунальної власності, залишилися не скасованими.

Господарський суд Житомирської області рішенням від 06.03.2024 відмовив у задоволенні позову.

Вказане рішення мотивоване посиланням на обставини встановлені в межах судових справ № 906/978/18, № 906/1030/13, № 906/1146/21 та № 240/2185/20.

Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 02.09.2024 апеляційну скаргу задовольнив частково. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.03.2024 скасував в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ФОП Волинець І. П. та ФОП Волинця А. П. звільнити земельну ділянку (кадастровий номер :05:008:0043), шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - незавершене будівництво комплексу будівель і споруд відпочинку та торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). В цій частині прийняв нове рішення, яким позовну вимогу задовольнив. Змінив рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Суд виходив з того, що:

- ОСОБА_3 за життя не набув права власності на спірний об`єкт, останній не увійшов до складу спадщини та не був набутий у власність відповідачами, незважаючи на факт видачі свідоцтва про право на спадщину за законом;

- відсутні підстави для задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності на незавершене будівництво, у зв`язку з обранням прокурором неефективного способу захисту прав власника земельної ділянки.

24.09.2024 відповідачі звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2024, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Скаржники зазначають, що подають касаційну скаргу на підставі виключних випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що скаржники лише цитують норми права та викладають фактичний виклад обставин.

При касаційному оскарженні судових рішень у випадках, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, касаційна скарга має містити:

пункт 1 - формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах;

пункт 3 - зазначення норми права (пункт, частина, стаття), щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Верховний Суд зазначає, що скаржники не виконали вимоги частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України.

При цьому Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати конкретний випадок, передбачений частиною другою статті 287 ГПК України.

Згідно із частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Отже, для усунення недоліків касаційної скарги скаржникам необхідно виконати вимоги частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Волинець Ірини Петрівни та Волинця Андрія Петровича на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2024 у справі № 906/1320/23 залишити без руху.

2. Встановити строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити іншому учаснику справи з урахуванням положень статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надати до Верховного Суду докази про таке направлення.

4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 906/1320/23 вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач