СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Харків Справа №922/82/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

від позивача Жилко С.Е.,

від відповідача Красінський І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія (вх.№1418Х від 05.06.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24 (м. Харків, суддя Жигалкін І.П., повний текст рішення складено 08.04.2024),

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія, м. Харків,

про стягнення 745 494,58 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (надалі - Позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області 08 січня 2024 року із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія (надалі - Відповідач) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 745 494,58 грн за використання земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :09:015:0114 за період з 04.09.2020 по 28.02.2022, а також суми судового збору у розмірі 11 182,42 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія ( АДРЕСА_2 ; РНКПП: НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, ) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 745 494 (сімсот сорок п`ять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн 58 коп. за використання земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :09:015:0114 за період з 04.09.2020 по 28.02.2022, а також суму витрат зі сплати судового збору у сумі 11 182 (одинадцять тисяч сто вісімдесят дві тисячі) грн 42 коп. Ухвалено видати накази після набрання рішенням законної сили.

Фізична особа-підприємець Кунін Григорій з вказаним рішенням не погодилася та звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24; застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24 та прийняти нове, яким відмовити Харківській міській раді у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Кунін Григорій зазначає наступне:

- наданий Харківською міською радою розрахунок безпідставно збережених коштів є неправильним, що не досліджено судом першої інстанції;

- в розрахунку позивача за період з 01.01.2022 по 28.08.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки в розмірі 6 837 499 грн обґрунтована застосованим індексом інфляції у значенні 1,1. Водночас, на думку скаржника, самостійне визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки суперечить вимогам закону, у зв`язку з чим за відсутності витягу про нормативну грошову оцінку за 2022 рік, розрахунки безпідставно збережених коштів не ґрунтуються на належних доказах;

- судом не досліджено, що на земельній ділянці розташовано майно інших осіб, а саме суб`єктів ринку газо, водо та електрозабезпечення, що свідчить про використання земельної ділянки не тільки відповідачем. Вказані обставини підтверджуються кадастровим планом земельної ділянки, а тому плату за використання спірної земельної ділянки повинен сплачувати не тільки відповідач, а також і особи, майно яких розташовано на земельній ділянці;

- позивачем пропущено строк позовної давності. Мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить висновок про наявність порушеного права позивача, але судом не встановлено, що звернення позивача до суду зроблено поза межами строку позовної давності, а отже у задоволенні позову має бути відмовлено.

Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2024, для розгляду справи суддею доповідачем визначено суддю Гетьмана Р.А. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гетьман Р.А., судді Склярук О.І., Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/82/24. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

13.06.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/82/24 (вх.№8067).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія (вх.№1418Х від 05.06.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24 залишено без руху з підстав ненадання доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№8562 від 25.06.2024) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 18.06.2024. Зокрема, апелянтом надано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.06.2024 поновлено Фізичній особі-підприємцю Куніну Григорію пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №922/82/24. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія (вх.№1418Х від 05.06.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24.

Від Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№9361 від 16.07.2024), в якому остання просить апеляційну скаргу ФОП Куніна Григорія на рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24 за позовом Харківської міської ради до ФОП Куніна Григорія про стягнення 745 494,58 грн залишити без задоволення, а рішення без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Харківська міська рада зазначає наступне:

- з урахуванням п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України та введення на всій території України воєнного стану, строк позовної давності на теперішній час є продовжений, а отже Харківською міською радою не пропущено строк позовної давності у справі №922/82/24;

- до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними;

- наявність на земельній ділянці з кадастровим номером :11:001:0060 охоронних зон жодним чином не вливає на обов`язок власника нерухомого майна - користувача земельної ділянки, здійснювати плату за землю відповідно до вимог ст. 206 ЗК України, а лише встановлює певні обмеження у її використанні. Також, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2021 №НВ-021 (надавався до суду разом із позовною заявою) вбачається, що вид використання земельної ділянкою для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ «Ж-3»;

- нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, який йде за роком, за який його встановлено, шляхом помноження розміру орендної плати на його значення;

- запропонований відповідачем розрахунок розміру орендної плати (з округленням) не може братися до уваги, оскільки в разі помноження розрахованої відповідачем суми щоденної плати за вересень 2020 року (1381,31 грн) на 30 днів вересня місячна сума плати у 2020 році буде складати 41 439,30 грн, і у зв`язку з цим річна сума не буде відповідати Положенню про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові, яке затверджене рішенням 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.2008 №41/08.

Від ФОП Куніна Григорія надійшло клопотання (вх.№10085 від 31.07.2024), в якому відповідач просить долучити до матеріалів справи Експертний висновок щодо наявності складних інженерно-геологічних умов земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :09:015:0114, зроблений ДП «Укр НДІІНТВ» від 06.05.2024 №6; розглянути справу з урахуванням вказаного Експертного висновку від 06.05.2024 №6.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.08.2024 призначено апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія (вх.№1418Х від 05.06.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24 до розгляду на "12" вересня 2024 р. о 10:15 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №131.

Від Харківської міської ради надійшли заперечення на клопотання про долучення доказів (вх.№11749 від 10.09.2024), в яких позивач просить відмовити у задоволенні клопотання представника ФО-П Куніна Григорія про долучення доказів у справі №922/82/24.

У судовому засіданні 12.09.2024, розглянувши клопотання Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія про долучення доказів до матеріалів (вх.№10085 від 31.07.2024), колегія суддів зазначила що додані до клопотання документи долучаються до матеріалів справи, проте юридичну оцінку таким документам буде надано в процесі розгляду справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 оголошено перерву у розгляді справи №922/82/24 до "10" жовтня 2024 р. о 10:45 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 10.10.2024 присутній представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Представник позивача проти доводів скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши клопотання ФОП Куніна Григорія (вх.№10085 від 31.07.2024) про долучення до матеріалів експертного висновку від 06.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 43 ГПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно користуватися процесуальними правами, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

В обґрунтування неможливості подання експертного висновку до суду першої інстанції заявник посилається на те, що він не був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції, з огляду на що не зміг реалізувати свої процесуальні права. На думку апелянта, вказане свідчить про існування виняткових обставин у зв`язку з якими подати до суду експертний висновок не вбачалося за можливе, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статей 2,7,13 ГПК України основними засадами господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін; правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 42 ГПК України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Статтею 120 ГПК України визначено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до частини шостої статті 242 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення судом ухвали про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання) днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач повідомлявся про місце, дату та час судових засідань за юридичною адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Втім, судова кореспонденція по справі адресована відповідачу була повернута з причин «адресат відсутній за вказаною адресою». З урахуванням вищенаведених положень статті 242 ГПК зазначені обставини свідчать про вручення судового рішення стороні.

Адреса, на яку судом першої інстанції здійснено повідомлення відповідача, зазначена останнім в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тобто є офіційною. Аналогічна поштова адреса вказана в поданій апеляційній скарзі.

Суд вказує, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).

Окрім того, процесуальні документи по справі №922/82/24 розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 ЗУ «Про доступ до судових рішень»), що свідчить про додаткову можливість ознайомитись з ними у цьому реєстрі.

Отже, апелянт не надав доказів неможливості подання доданих до апеляційної скарги документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього та не довів винятковість випадку.

Разом з цим, як вбачається із поданого клопотання апелянт просить долучити до матеріалів справи Експертний висновок №6, який датовано 06.05.2024. Оскаржуване рішення у даній справі прийнято 28.03.2024. Тобто, доказ який просить долучити до матеріалів справи відповідач не існував на момент прийняття оскаржуваного у справі рішення.

Суд зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 16.12.2020 у справі №908/1908/19.

З огляду на викладене, суд відмовляє у прийнятті Експертного висновку щодо наявності складних інженерно-геологічних умов земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по вул. Валентинівській, 2-А у м.Харкові з кадастровим номером :09:015:0114, який зроблений ДП «Укр НДІІНТВ» за №6 від 06.05.2024, оскільки на дату винесення оспорюваного рішення цей доказ не існував, що виключає можливість його прийняття незалежно від причин його неподання до суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення присутнього представника позивача та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківською міською радою на підставі частини 2 статті 83 Земельного кодексу України проведено комплекс перевірочних заходів з питань використання та охорони земель територіальної громади міста Харкова, додержання вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки по вул. Валентинівській, 2-А у м. Харкові.

16.11.2023 головним спеціалістом сектору інспекційної роботи Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради Миколайчук А.С. у порядку ч.2 ст.83 Земельного кодексу України проведено комплекс перевірочних заходів щодо вищезазначеної земельної ділянки по вул. Валентинівській, 2-А у м. Харкові.

За результатами проведеного обстеження встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :09:015:0114 площею 0,1000 га по вул. Валентинівській, 2-А у м. Харкові розташована нежитлова будівля літ. «Ж-3».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, від 16.11.2023 № 354685425 право власності на нежитлову будівлю літ. «Ж-3» загальною площею 691,1 кв.м, по АДРЕСА_1 зареєстровано з 19.09.2017 та по теперішній час за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 15.09.2017 №6557 та від 19.09.2017 №6645.

Земельна ділянка, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :09:015:0114, що розташована на території Київського району м. Харкова за адресою: вул. Валентинівська, « 2-А», сформована та здійснено 04.09.2020 державну реєстрацію, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Вищевказана земельна ділянка належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Ж-3».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.11.2023 №354685126 право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано 25.08.2021 за Харківською міською радою.

Відповідно до інформації, наданої ГУ ДПС у Харківській області № 22623/20-40-24-05-10 від 09.11.2023 ОСОБА_1 у період з 01.09.2020 по 28.02.2022 земельний податок або орендна плата за використання земельної ділянки не нараховувались та не сплачувались.

Позивач зазначає, що за результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації. Відповідач, набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної форм власності, належним чином не оформили правовідносин щодо користування земельною ділянкою, тобто Договір оренди земельної ділянки по вул. Валентинівській, 2-А в м. Харкові між Харківською міською радою та відповідачем не укладено. Відповідно, орендна плата за володіння і користування вказаною земельною ділянкою відповідачем на користь позивача не сплачується.

Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ФО-П Куніним Г. земельної ділянки площею 1000 кв.м. (0,1000 га), кадастровий номер :09:015:0114, у період з 04.09.2020 по 28.02.2022 складає 745 494, 58 грн. Зазначений розрахунок здійснено на підставі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27.04.2021 №2004.

Позивач посилається на те, що відсутні докази та не спростовано з боку Відповідача, стосовно набуття правових підстав для одержання ними земельної ділянки по АДРЕСА_1 у безоплатну власність або у користування. Тобто, Позивач вважає, що це свідчить про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом стягнення з відповідача на користь Харківської міської ради суми вартості належного останньому майна збереженого (заощадженого) Відповідачем без достатніх правових підстав.

Враховуючи викладене, Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до ФОП Куніна Григорія про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :09:015:0114 загальною площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 за період з 04.09.2020 по 28.02.2022 у розмірі 745 494, 58 грн.

Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що спірні правовідносини охоплюються регулюванням ст.ст. 1212-1214 ЦК України. Судом встановлено, що із матеріалів справи вбачається, що у даному випадку наявні всі умови наявності кондикційних зобов`язань: 1) відповідач зберіг (заощадив) у себе майно (кошти) у вигляді орендної плати; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) відповідач зберіг майно саме за рахунок позивача. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у справі достатніх правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Згідно з частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14).

У відповідності до частини 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з приписами частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

В силу вимог статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Надання земельних ділянок комунальної власності в користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема, у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу й об`єднання) та в інших випадках, якщо ділянка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі, і право власності на неї не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни меж і цільового призначення такої земельної ділянки (частина перша статті 123 Земельного кодексу України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина 6 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Статтями 125-126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Земельний кодекс України визначає обов`язки землекористувачів, зокрема щодо своєчасної сплати земельного податку або орендної плати (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72., 14.1.136. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України).

Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, то він і не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2021 №НВ-021, площа земельної ділянки з кадастровим номером :09:015:0114, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , складає 0,1000 га.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.11.2023 №354685425 право власності на нежитлову будівлю літ. «Ж-3», яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване з 15.09.2017 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу №6557 від 15.09.2017 (1/2 частки) та з 19.09.2017 на підставі договору купівлі продажу №6645 від 19.09.2017 (1/2 частки).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як вбачається з положень ст. 120 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) момент виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладання (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

За змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Враховуючи наведене, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Як свідчать матеріали справи, та не спростовано відповідачем, останній, набувши право власності на нежитлову будівлю літ. «Ж-3» загальною площею 691,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт належного йому нерухомого майна, договір оренди земельної ділянки не уклав.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, та зокрема, застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05 2018 у справі №629/4628/16-ц, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, постанов Верховного Суду від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справі №922/7207/15, від 21.01.2019 у справі №902/794/17).

Таким чином, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору оренди зберіг кошти та тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за рахунок позивача, що є підставою для застосування до спірних правовідносин статей 1212-1214 ЦК України.

Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212 - 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.

Верховним Судом у постановах від 29.01.2019 у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18, від 12.06.2019 у справі №922/902/18 наголошено, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладання правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є спірна земельна ділянка, за користування якою Харківська міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові, та необхідність підтвердження площі займаної земельної ділянки належними доказами.

Згідно із частиною першою статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2021 №НВ-021 датою державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :09:015:0114 за адресою: м. Харків, вулиця Валентинівська, 2-А є 04.09.2020; категорія землі - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення 12.11 Для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу; вид використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Ж-3».

Таким чином, відомості про земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою м. Харків, вулиця Валентинівська, 2-А внесено до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера, з огляду на що вказана земельна ділянка є сформованою у розумінні положень Земельного кодексу України.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.11.2023 №354685126 право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано з 25.08.2021 за Харківською міською радою.

Апелянт зазначає, що на земельній ділянці з кадастровим номером :09:015:0114 розташовано майно інших осіб, а саме суб`єктів ринку газо, водо та електрозабезпечення, а тому плату за використання спірної земельної ділянки повинен сплачувати не тільки відповідач, а також і особи, майно яких розташовано на земельній ділянці. Колегія суддів вважає такі доводи скаржника необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 18.08.2021 на земельній ділянці з кадастровим номером :09:015:0114 наявні обмеження у використанні земельної ділянки, а саме охоронні зони навколо (вздовж) об`єкта транспорту на підставі Закону України «Про трубопровідний транспорт» та Закону України «Про електроенергетику».

Згідно зі статтею 111 Земельного кодексу України обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження.

Пунктом б частини 1 статті 112 Земельного кодексу України встановлено, що охоронні зони створюються навколо споруд електронних комунікацій, у тому числі базових станцій мобільного зв`язку, земних станцій супутникового зв`язку, уздовж ліній електронних комунікаційних мереж, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт» охоронна зона - землі вздовж магістральних та промислових трубопроводів, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодженню, а також для зменшення їх негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому.

Статтею 11 вказаного Закону визначено, що уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об`єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України.

Законом України «Про ринок електричної енергії» визначено, що в охоронних зонах електричних мереж, а також інших особливо важливих об`єктів електроенергетики діють обмеження, передбачені Законом України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» (стаття 27).

Таким чином, наявність охоронних зон на земельній ділянці передбачає певні обмеження у використанні таких земель. Разом з цим, факт наявності охоронних зон не впливає на обов`язок власника чи користувача нерухомого майна здійснювати плату за землю у визначеному розмірі.

З урахуванням викладеного, доводи апелянта про те, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні інших осіб, які також повинні сплачувати за користування нерухомим майном є безпідставними.

Харківська міська рада у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у розмірі 745 494,58 грн за період з 04.09.2020 по 28.02.2022.

Відповідно до пунктів 289.1., 289.2. статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України.

При цьому статтею 12 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок № 1051).

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель», є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.

При цьому, власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. Відтак технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.

У той же час, пунктом 162. Порядку №1051 визначено відомості, які можуть надаватися державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» мають однакову юридичну силу.

Таким чином, як положення Податкового кодексу України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

З огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20.

Розрахунок розміру безпідставно збережених ФОП Куніним Григорієм коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :09:015:0114 загальною площею 0,1000 га по вул. Валентинівській, 2-А у м. Харкові від 27.04.2021 №2004 виданим Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Тобто, наданий позивачем витяг є належним доказом для здійснення розрахунку розміру орендної плати.

Апелянт не погоджується із розміром нормативної грошової оцінки, але при цьому, в порушення статті 74 ГПК України, не надає жодних доказів на спростування вказаного у Витязі розміру нормативної грошової оцінки. З огляду на що доводи скаржника про невідповідність розміру нормативної грошової оцінки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також апелянт зазначає, що в розрахунку позивача за період з 01.01.2022 по 28.08.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки в розмірі 6 837 499 грн обґрунтована застосованим індексом інфляції у значенні 1,1. Водночас, на думку скаржника, самостійне визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки суперечить вимогам закону, у зв`язку з чим за відсутності витягу про нормативну грошову оцінку за 2022 рік, розрахунки безпідставно збережених коштів не ґрунтуються на належних доказах. Колегія суддів вважає такі доводи скаржника необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Процедура проведення нормативної грошової оцінки земель населених пунктів визначена Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року № 489 (далі Порядок № 489) (який діяв на момент видачі витягу від 27.04.2021 №2004).

Рішенням 25 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 27.02.2019 №1474/19 затверджено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018. Вказана Технічна документація застосовується відповідно до рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 №1474/19 з 01.01.2020.

Відповідно до п.289.2. ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.

Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, який йде за роком, за який його встановлено, щляхом помноження розміру орендної плати на його значення.

Так, згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2021 рік становить 1,1 для земель несільськогосподарського призначення.

З огляду на що позивачем нормативна грошова оцінка за 2022 рік правомірно розрахована з урахуванням встановленого коефіцієнту 1,1.

Таким чином, позивачем на підставі вищенаведених нормативних положень правомірно застосовано коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель при визначенні розміру орендної плати за 2022 рік. З огляду що доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок позивачем виконано на підставі Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м.Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради №41/08 від 27.02.2008, зі змінами.

Обґрунтованість розрахунку підтверджується наявними в матеріалах справи витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер :09:015:0114) із застосуванням відповідних показників.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, Харківська міська рада при визначенні розміру безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 04.09.2020 по 28.02.2022 розрахувала як 8% від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням відповідних коефіцієнтів.

При цьому, апеляційний господарський суд не оцінює доводи апелянта, викладені у клопотанні про долучення доказів, щодо невідповідності зазначеного позивачем коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов, оскільки вказані доводи не зазначені скаржником у апеляційній скарзі, а клопотання подано поза межами строку для доповнення апеляційної скарги.

Стосовно посилання скаржника на неправильність розрахунку суми орендної плати за 2020 рік, колегія суддів вказує про наступне.

Відповідно до пунктів 285.1, 285.2 статті 285 ПК України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року.

Як вказано вище, Харківською міською радою розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати здійснювався на підставі Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові, затверджене рішенням 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.2008 № 41/08 (зі змінами), яке розроблено з метою створення єдиних організаційно- правових та економічних засад визначення та справляння орендної плати за земельні ділянки, орендодавцями яких згідно із земельним законодавством виступає Харківська міська рада.

Пунктом 2.4 Положення №41/08 визначено формулу розрахунку річної орендної плати, а саме: О=Ц*Б*К1*К2, де:

Ц - нормативна грошова оцінка земельної ділянки, грн.;

Б - єдина для м. Харкова базова ставка орендної плати (частка одиниці);

К1 - коефіцієнт, який враховує наявність складних інженерно-геологічних умов земельної ділянки, визначається згідно з додатком до цього Положення;

К2 - коефіцієнт, який враховує розмір земельної ділянки, визначається згідно з додатком до цього Положення.

Як вбачається із зазначеного у апеляційній скарзі розрахунку, відповідач обчислює розмір орендної плати виходячи з щоденного розміру орендної плати шляхом множення на кількість днів у місяці. Вказаний спосіб обчислення є наслідком різниці заявленої до стягнення позивачем суми (161 613,62 грн) та суми, яка є правильною на думку апелянта (161 613,54 грн). Водночас, колегія суддів зазначає, що таке обчислення скаржника не ґрунтується на вищенаведених нормативних положеннях, та призводить до того, що річна сума орендної плати внаслідок такого розрахунку не буде відповідати тій, яка визначена відповідно до 2.4 Положення №41/08.

Суд, дослідивши здійснений позивачем розрахунок суми безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за використання земельної ділянки площею 0,1000 га, з кадастровим номером :09:015:0114 по вул. Валентинівській, 2-А у м. Харкові, дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок є належним доказом, який підтверджує розмір безпідставно збережених коштів, що складає 745 494,58 грн за період з 04.09.2020 по 28.02.2022, оскільки такий розрахунок здійснений на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який містить дані про нормативну грошову оцінку, що є основою для визначення розміру орендної плати, із застосуванням відповідних коефіцієнтів та ставки річної орендної плати, які документально обґрунтовані. З огляду на що, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення безпідставно збережених грошових коштів є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, суд визнав обґрунтованим розрахунок міськради, зроблений на підставі належних та допустимих доказів, що наявні у матеріалах справи.

Так, відповідно до розрахунку позивача, ФОП Кунін Григорій зберіг кошти за використання земельної ділянки у розмірі орендної плати:

- за період з 04.09.2020 по 31.12.2020 у сумі 161 613,62 грн;

- за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 у сумі 497 272,64 грн;

- за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 у сумі 86 608,32 грн;

За таких обставин, вартість майна безпідставно збереженого відповідачем за період з 04.09.2020 по 28.02.2022 становить 745 494,58 грн, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Разом з цим, апелянтом зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності. ФОП Кунін Григорій вказує, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить висновок про наявність порушеного права позивача та судом не встановлено, що звернення позивача до суду зроблено поза межами строку позовної давності, а отже заявлений позов підлягає визнанню таким, що не підлягає задоволенню. З цього питання колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 2-3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, та відповідно не звертався до місцевого господарського суду із заявою про застосування позовної давності.

Таким чином, доводи скаржника про відсутність у мотивувальній частині судового рішення висновку щодо строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки за відсутності відповідної заяви сторони, у суду відсутні підстави для розгляду питання щодо позовної давності.

Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц зроблено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Згідно вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Встановлені судом у цій постанові обставини справи при розгляді клопотання апелянта про долучення доказів до матеріалів справи свідчать, що відповідач був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції належним чином.

Таким чином, за наявних фактичних обставин справи у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття до розгляду заяви про застосування позовної давності.

Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.10.2024 у справі №911/1119/22 (911/3447/23).

При цьому, суд звертає увагу скаржника на положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідно до якого під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину. Ця норма була включена до ЦК Законом №540-IX від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020.

Крім того, згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції Закону України від 15.03.2022 №2120-ІХ, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені ст.ст. 257 - 259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 09.11.2024 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23.07.2024 №3891-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

З огляду на поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст.273 ГПК України.

Відповідно до ч.6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Куніна Григорія залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2024 у справі №922/82/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.10.2024.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук