ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м.Дніпро Справа № 904/3806/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)

судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 (повний текст рішення складено 15.09.2023, суддя Татарчук В.О.) у справі № 904/3806/23

за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк" (м. Дніпро)

до ОСОБА_1 (Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, смт Слобожанське)

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Акцент-Банк" звернулось з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в загальному розмірі 245725,01 грн, з якої: 179113,26 грн загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 42911,75 грн загального залишку заборгованості за відсотками, 23700,00 грн загального залишку заборгованості за винагородою. Судові витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору №20.59. від 04.08.2021 в частині повного та своєчасного внесення платежів, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 у справі № 904/3806/23 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, ідентифікаційний код 14360080) 179113,26 грн - загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 42911,75 грн - загального залишку заборгованості за відсотками, 23700,00 грн - загального залишку заборгованості за винагородою та 3685,88 грн - витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2024 у справі № 904/3806/23, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Також апелянтом в апеляційній скарзі наведено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з зазначенням причин пропуску такого строку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з вказаним судовим рішенням скаржник категорично не погоджується з наступних підстав.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для його скасування.

Відповідачка вважає, що суд першої інстанції, просто переписав текст позову та ухвалив неправомірне рішення, вказуючи лише, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд грубо проігнорував її заперечення проти позову, які викладені нею у відзиві на позов, а саме, суд проігнорував той факт, що з наданих позивачем копій документів, неможливо зробити висновок про те чи було направлено її волевиявлення на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту у вказаному позивачем розмірі, так як відповідно до заяви сума бажаного кредитного ліміту не вказана.

На думку скаржника, відповідно до ст.79 ЦПК України, копія Кредитного договору за № 20.59., є недостатнім доказом для даної справи, відповідно до якого можна дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Також, апелянт зазначає, що зі змісту ст. 22 Закона України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер. Згідно п. 17.1 ст. 17 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами НБУ. Постановою Національного банку № 22 від 21 січня 2004 року встановлені вимоги до оформлення вищезазначених розрахункових документів., позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно Кредитного договору.

Відповідачка вказує, що, крім того, в порушення вимог пунктів 4.1 - 4.3 Постанови Національного банку від 18.06.2003 № 254 «Про організацію операційної діяльності в банках України» Позивачем до позову не надано первинний документ про перерахування кредитних коштів по вищевказаному Кредитному договору, який би містив посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення та особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції., отже, у наданому позивачем меморіальному ордері, відсутні як підпис позичальника, так і уповноваженої особи банку, більш того, печатка банку також відсутня., отже, вказаний документ є неналежним доказом по даній справі, наданий належним чином не посвідченим, тому не може підтверджувати факту нібито отримання відповідачем кредитних коштів., вказані факти також судом першої інстанції було грубо проігноровано.

Скаржник вважає, що доказів отримання нею та користування кредитними коштами позивачем не надано, на що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги.

Апелянт звертає увагу на той факт, що згідно бланку анкети-заяви, в порушення вимог її заповнення та оформлення, банком не заповнена графа кредитного ліміту за платіжною карткою, що унеможливлює встановлення обставини дійсних її намірів щодо отримання відповідної визначеної суми коштів., також, доказів отримання нею кредитних коштів на руки, та доказів отримання нею кредитної картки позивачем не надано, та і не могло бути надано так як вказаних позивачем кредитних коштів вона не отримувала.

Оцінюючи надані позивачем докази скаржник вважає, що з анкети заяви, яку позивач додає до матеріалів даної справи неможливо зробити висновок про те, чи було направлено її волевиявлення на отримання кредиту у встановленому позивачем розмірі.

На думку відповідача, умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на неї (Відповідача), а також вони нею не підписані, що свідчить про те, що вони на неї як Відповідача не розповсюджуються. (Вказаний висновок співпадає з правовою позицією Верховного суду України відображеною в постанові № 6-16цс15 від 11.03.2015 відповідно до якої «Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позивальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.»).

На погляд апелянта, розрахунок заборгованості за договором, який наданий позивачем, також неможливо вважати належним доказом, оскільки Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є письмовою інформацією за результатами обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди. Доказів, які мають статус первинного документа, з числа визначених Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, позивачем не надано., вказаний розрахунок є нечитабельним навіть під лупу., також, розрахунок заборгованості не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій.

Скаржник вважає, що, більш того, виписки з її кредитної картки (у випадку якби вона її отримала) позивачем також не надано.

Відповідач наголошує, що суд не висунув банку своєї вимоги про надання іншого розрахунку заборгованості і не зазначив свої вимоги відносно того, який має бути розрахунок заборгованості та з цього питання не постановив ухвалу.

Також апелянт зазначає, що AT «Акцент - Банк», під час розгляду справи в суді першої інстанції, не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно вищевказаної заяви та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кредитні кошти.

Скаржник відмічає, що AT «Акцент - Банк», в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних доказів в підтвердження своїх позовних вимог щодо неї.

На думку відповідача, суд першої інстанції розглянув позовні вимоги саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем., ухвалюючи рішення про задоволення позову керувався лише припущенням.

Апелянт вважає, що вказаний кредитний договір, який укладений в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на його укладання, оскільки форма та порядок укладання договору відбулось саме у змішаній формі - підписання позичальником заяви-анкети шляхом засвідчення генерацією ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, який в подальшому також буде використовуватися для накладеного удосконаленого електронного підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Зазначені дії свідчать про укладання електронного договору у спрощеній формі (не у вигляді окремого документу).

Скаржник зазначає, що, в той же час, саме по собі її звернення до банку із заявою про надання кредиту, погодження між сторонами умов кредитування та підписання кредитного договору не є доказом фактичного отримання позичальником кредитних коштів.

Відповідач звертає увагу, що, при цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Апелянт вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження відкриття їй банківського рахунку, видачі їй кредитної картки із зазначенням її реквізитів, доказів зарахування кредитних коштів, а також розміру заборгованості за тілом кредиту, оскільки у позовній заяві позивачем зазначено про отримання нею кредиту у розмірі 200 000 гривень.

Крім того, скаржник відмічає, що також позивачем не надано до суду першої інстанції будь-яких інших доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на її рахунок як відповідача, на тому вона наголошувала у своєму відзиві, але суд першої інстанції вказаний факт проігнорував.

На думку відповідача, у зв`язку із не доведенням позивачем встановлення на картковий рахунок кредитного ліміту, неодноразового нібито збільшення кредитного ліміту, фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь банку заборгованості за тілом кредиту, та відсотками - відсутні, що було грубо проігноровано судом першої інстанції.

Також апелянт вказує, що позивач не надав чіткого розмежування нібито існуючої заборгованості окремо за тілом кредиту та за відсотками (за кожен період зміни кредитного ліміту).

У апеляційній скарзі вказано, що з аналізу Умов обслуговування рахунків фізичної особи вбачається, що прострочене тіло кредиту за своєю суттю складається з відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за прострочені платежі, які мали бути списані за рахунок кредитних коштів, в той же час банк фактично збільшує його для списання на власну користь відсотків та неустойки за порушення зобов`язань.

Скаржник вважає, що доводи банку не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки остання складається із тіла кредиту, а також відсотків та неустойки, вимоги про стягнення яких банком у своєму позові не заявлялися.

Апелянт наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення її як відповідача із відповідними Умовами кредитування, зокрема про можливість нарахування банком відсотків за користування кредитом, неустойки за прострочення зобов`язання, можливість їх списання шляхом збільшення кредитного ліміту та обрахування у прострочену суму заборгованості.

Відповідач наполягає на тому, що з аналізу доданого до справи розрахунку вбачається, що розмір заборгованості за кредитним договором, включає в себе нараховані їй як позичальнику відсотки, розмір яких не узгоджено сторонами, та порядок і строки їх нарахувань не передбачені анкетою-заявою.

На думку скаржника, суд першої інстанції повинен був відмовити позивачу у стягненні з неї на користь позивача у стягненні на користь банку частини суми, яка перевищує встановлений кредитній ліміт (якщо він встановлювався чи змінювався).

Тому апелянт вважає, що сума нарахованої позивачем заборгованості є надуманою та необґрунтованою.

Відповідач наголошує, що суд першої інстанції помилково визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм не належну оцінку, неправильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване судове рішення і яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що, враховуючи викладене, вона вважає, що постановлене у справі рішення є незаконним та необґрунтованим та підлягає безумовному скасуванню.

Акціонерним товариством "Акцент-Банк" до Центрального апеляційного господарського суду надано відповідь на апеляційну скаргу, у якій позивач вказує, що із зазначеної апеляційної скарги здається, що відповідачка намагається застосувати судову практику по споживчим кредитам стосовно кредитних карток. Пише, що не надано доказів видачі картки, а Заява-Анкета не містить умов кредиту і таке інше.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.12.2023 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Коваль Л.А., судді Чередко А.Є., Мороз В.Ф.

Ухвалою суду від 13.12.2023 витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області справу № 904/3806/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду справи № 904/3806/23.

15.12.2023 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.12.2023 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 у справі № 904/3806/23 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

11.01.2024 від позивача/АТ "Акцент-Банк" до Центрального апеляційного господарського суду надійшла відповідь на апеляційну скаргу.

Так, у відповіді на апеляційну скаргу позивач наголошує, що це спір не про споживчий картковий кредит, тут відсутні всі документи, на які посилається відповідачка, це спір про кредит виданий для ведення господарської діяльності на підставі письмового кредитного договору з усіма умовами, який відповідачка підписала.

Позивач звертає увагу, що видача кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером, а погашення - банківською випискою.

Позивач зазначає, що здається, що відповідачка навіть не усвідомлює який кредит є предметом спору, пише про неустойку, кредитний ліміт, тощо, про все те, чого взагалі не було в цій справі.

Позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2024 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В, судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

На підставі викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 у справі № 904/3806/23 підлягає прийняттю до свого провадження зазначеною колегією суддів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.10.2024 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 у справі №904/3806/23; визначено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

04.08.2021 між Акціонерним товариством "Акцент-Банк" (далі банк, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Артеменко Іриною Євгенівною (далі позичальник, відповідач) укладено кредитний договір №20.59. (далі договір). (а.с 07-19 том 1)

Істотні умови кредитування визначені в розділі А кредитного договору.

Вид кредиту строковий кредит (пункт А1 договору).

Ліміт цього договору: у розмірі 200000,00 грн на фінансування поточної діяльності (пункт А2 договору).

Відповідно до п. А3 договору, термін повернення кредиту 02.08.2023. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з Графіком платежу (додаток №1 цього договору). Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування. Щомісячний ануїтетний платіж розраховується за формулою: сума щомісячного ануїтетного платежу = сума кредиту за договором* ((1+процентна ставка за місяць) строк кредитування(міс.)*процентна ставка за місяць)/((1+процентна ставка за місяць) строк кредитування (міс.) -1); сума щомісячного платежу за % = (залишок заборгованості за кредитом*річна процентна ставка/кількість днів поточного року)*кількість днів в місяці, який передує сплаті ануїтетного платежу; сума щомісячного платежу за основним боргом = сума щомісячного погашення кредиту - сума щомісячного платежу за %. Згідно зі статтями 212, 651 Цивільного кодексу України у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим договором, банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 02.08.2024.

У пункті А4 договору зазначено рахунок для обслуговування кредиту UA2447517 (в гривнях) отримувач АТ "А-Банк", МФО 307770, код ЄДРПОУ/ код ІПН .

За користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90% річних (п. А6 договору).

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважається одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів "факт/360"). Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно з графіком платежу, то заборгованість за кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день (пункт А.8 договору).

Позичальник сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79 % від суми зазначеного у пункті А2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати (пункт А10 договору).

Позичальник сплачує банку винагороду за управління фінансовим інструментом у розмірі 0,000001% від суми встановленого у пункт А2 цього договору ліміту. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати. Датою сплати є дата встановлення, а також дата збільшення ліміту по цьому договору. Рахунок для сплати винагороди - UA2447517 (пункт А11 договору).

Відповідно до пункту 1.1 договору банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А1 цього договору, з лімітом та на цілі, значені у п. А.2 договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеною у третьому абзаці п. 2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни.

Строковий кредит (далі - кредит) надається Банком у безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням за цільовим призначенням.

Термін повернення кредиту зазначений у п. А.3 цього договору. Зазначений термін може бути змінений згідно з пунктами А.12, 2.3.2, 2.4.1 цього договору (пункт 1.2 договору).

Зобов`язання позичальника визначені у пункті 2.2 кредитного договору, зокрема: використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому пункті 1.1 цього договору; сплатити проценти за користування кредитом відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3. цього договору; повернути кредит у терміни, встановлені пунктами 1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього договору; сплатити Банку винагороду відповідно до пунктів 2.3.5, 4.4, 4.5, 4.6, 4.13 цього договору.

Відповідно до умов пункту 2.3.2 кредитного договору, при настанні будь-якої з наступних подій: порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього договору, у т.ч. у випадку порушення цільового використання кредиту; порушенні господарським/цивільним судом справи про банкрутство позичальника або про визнання недійсними установчих документів позичальника, або про відміну державної реєстрації позичальника; ухваленні (прийнятті) власником або компетентним органом рішення про ліквідацію позичальника; смерті позичальника; порушення кримінальної відповідальності позичальника; встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться у пункті 2.2.10 цього договору, відсутності у Банку вільних грошових коштів, про що Банк письмово повідомляє починальника; наявності судових рішень про стягнення грошових коштів з поточного рахунку позичальника, що набули законної чинності, наявності арешту на поточних рахунках, що належать позичальнику, наявності платіжних вимог про примусове списання та інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальнику кредит не буде повернений своєчасно; неодноразовому (два і більше разів) надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в порушення порядку, передбаченого п.1.1 цього договору

Банк, на свій розсуд, має право: а) змінити умови цього договору - зажадати від позичальника дострокове повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При ньому згідно зі статтями 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену у повідомленні дату. У цю дату позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим договором;

або: б) розірвати цей договір у судовому порядку. При цьому в останній день дії цього договору позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов`язання за ним договором;

або: в) згідно зі статтю 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України здійснити одностороннє розірвання договору з відправленням позичальнику повідомлення. У зазначену у повідомленні дату цей договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний термін його користування, повністю викопати інші зобов`язання за цим договором. Одностороння підмова від цього договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань за ним договором.

В пункті 6.1 договору сторони передбачили, що цей договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами.

Цей договір у частині п. 4.4 цього договору набуває чинності з моменту підписання цього договору, в решті частин - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах, зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором (пункт 6.2 договору).

Умовами пункту 6.3 договору визначено, що він може були змінений або розірваний за ініціативою однієї зі сторін у встановленому законом та цим договором порядку.

Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою без зауважень та заперечень до нього.

Сторонами підписано додаток №1 до договору "Графік погашення" (а.с. 20, 21 том 1), відповідно до якого кредит підлягає сплаті щомісячно до 04 числа відповідного місяця включно, починаючи з вересня 2021 року та з терміном остаточного повернення не пізніше 02.08.2024.

Відповідно до умов підпункту 2.1.2 пункту 2.1 договору банк надав позичальнику кредит шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 , відкритий в АТ "А-Банк", що підтверджується меморіальним ордером №TR.18695301.24879.70198 від 04.08.2021 (а.с. 31 том 1).

Отже, позивач свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів у сумі 200000,00грн виконав повністю.

Всупереч умовам договору та Додатку 1 до нього відповідач в односторонньому порядку відмовився здійснювати щомісячне погашення ануїтетних платежів, що включають кредитну заборгованість, проценти за користування кредитними коштами та винагороду за кредитне обслуговування.

У зв`язку з порушенням позичальником умов договору банком 30.03.2023 було направлено на адресу відповідача вимогу від 28.03.2023 про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором у сумі 241764,47грн, з яких: 179113,26грн загальний залишок за тілом кредиту, 157,18грн заборгованість за поточними процентами; 40374,03грн залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом; 22120,00грн заборгованість по комісії (а.с. 22-29 том 1).

Зазначена вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що й стало причиною виникнення спору.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання кредитного договору №20.59. від 04.08.2021, погоджений кредитний ліміт, строк користування кредитом, графік погашення кредиту, наявність прострочень та підстав для стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

За положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України, за якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, в листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Аналізуючи вищенаведені приписи законодавства, судова колегія наголошує на тому, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Водночас, за приписами ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи презумпцію правомірності договору, колегія суддів звертає увагу, що відповідний кредитний договір сторонами не оскаржувався, тому, він є дійсним.

Тобто, жодних обставин, які звільняють сторони від виконання своїх обов`язків за договором не існує.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору банк надав Відповідачу кредит, у розмірі 200 000,00 грн, що підтверджується копією меморіального ордеру №TR.18695301.24879.70198 від 04.08.2021 (а.с. 31 том 1).

Отже, Позивач свої зобов`язання, щодо надання кредитних коштів, виконав.

Як вбачається з умов договору, п. А.3., зокрема, передбачено, що згідно зі ст. 212, 651 Цивільного кодексу України, у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим договором, банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 02.08.2024 р.

Матеріали справи свідчать, що користуючись наданим правом, 30.03.2023 р. Позивач направив Відповідачу вимогу від 28.03.2023 р., про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором у сумі 241764,47 грн, з яких: 179113,26 грн загальний залишок за тілом кредиту, 157,18 грн заборгованість за поточними процентами; 40374,03грн залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом; 22120,00 грн заборгованість по комісії.

З урахуванням наведеного, строк повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та винагороди є таким, що настав.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, доказів сплати 179113,26 грн загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 42911,75 грн загального залишку заборгованості за відсотками, 23700,00 грн загального залишку заборгованості за винагородою відповідач до суду не надав, доводи, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог не спростував.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що посилання відповідача на те, що ним не погоджено розмір кредитного ліміту, спростовується кредитним договором та додатком №1 до нього, які підписані відповідачем без заперечень, а також банківською випискою по рахунку відповідача за період з 04.08.2021 по 13.04.2023, відповідно до якої відповідач здійснював часткову сплату ануїтетних платежів, передбачених договором.

Щодо посилань апелянта на те, що розрахунок заборгованості за договором, який наданий позивачем, неможливо вважати належним доказом, що позивач не надав чіткого розмежування нібито існуючої заборгованості окремо за тілом кредиту та за відсотками (за кожен період зміни кредитного ліміту) та те, що з аналізу доданого до справи розрахунку вбачається, що розмір заборгованості за кредитним договором, включає в себе нараховані їй як позичальнику відсотки, розмір яких не узгоджено сторонами, та порядок і строки їх нарахувань не передбачені анкетою-заявою, то вони колегією суддів відхиляються, оскільки жодним чином не обґрунтовані.

Судом було здійснено перевірку цього розрахунку та встановлено його вірність, крім того, відповідач не скористався своїм правом та не надав до суду контррозрахунку заборгованості за кредитним договором.

Щодо заперечень відповідача, стосовно того, що Позивачем до позову не надано належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно Кредитного договору суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що банк (Позивач) надав позичальнику (Відповідачу) кредит шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 , відкритий в АТ "А-Банк", що підтверджується меморіальним ордером №TR.18695301.24879.70198 від 04.08.2021 (а.с. 31 том 1).

Крім того, Позивачем надана банківська виписка за транзитним рахунком кредитного договору, на який надходять всі кошти на погашення кредиту, які в подальшому розподіляються за цільовими рахункам (тіло, відсотки, тощо). Видача кредитних коштів надавалась з кредитного рахунку, на якому обліковується заборгованість за тілом кредиту на поточний рахунок Відповідача, про що свідчить вищезазначений меморіальний ордер. (а.с 32-33 том 1)

Суд вважає, що надана Позивачем роздруківка меморіального ордеру є належним, допустимим та достатнім доказом надання кредиту згідно умов Кредитного договору. (а.с 31 том 1)

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 № 2346-III

Пунктом 22.1 статті 22 вказаного Закону встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

При цьому, відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV, документ, який містить відомості про господарську операцію є первинним документом.

Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п. 42 Постанови Правління НБУ від 4 липня 2018 року № 75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України")

Пунктом 44 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75 (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (пункти 46, 47 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75) (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку.

Тому, суд вважає, що наданий Позивачем меморіальний ордер є належним, допустимим та достатнім доказом надання кредиту згідно умов Кредитного договору.

Суд зазначає, що з долученої Позивачем до матеріалів справи роздруківки меморіального ордеру №TR.18695301.24879.70198 від 04.08.2021 вбачається, що грошові кошти за Кредитним договором були перераховані на поточний рахунок Відповідача № НОМЕР_2 , відкритий в АТ "А-Банк".

Колегія суддів вважає суперечливими твердження Відповідача про те, що Позивачем не надано виписки з її кредитної картки, оскільки протилежне підтверджується банківською випискою по рахунку відповідача за період з 04.08.2021 по 13.04.2023.

Щодо посилань апелянта на те, що копія Кредитного договору за № 20.59., є недостатнім доказом для даної справи, відповідно до якого можна дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування, то вони колегією суддів відхиляються, оскільки жодним чином не обґрунтовані.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд вірно дійшов до висновку про те, що є правомірними позовні вимоги та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 179113,26 грн загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 42911,75 грн загального залишку заборгованості за відсотками, 23700,00 грн загального залишку заборгованості за винагородою.

Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 у справі № 904/3806/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2023 у справі № 904/3806/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв