ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 924/1202/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратової І.Д. - головуючої, суддів -Баранця О.М., Губенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Омельчук А.В.,

за участю представників учасників справи:

позивача - Несторук О.С. (в порядку самопредставництва),

відповідача - Воронкова Ю.С. (в порядку самопредставництва),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Юрчук М.І., суддя Грязнов В.В. , суддя Тимошенко О.М.)

від 22.05.2024

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хмельницькенергозбут»

до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький

про стягнення 3 354 881,72 грн.

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хмельницькенергозбут» (далі - позивач, ТОВ «Хмельницькенергозбут») звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 3 354 881,72 грн, з яких 2 877 497,63 грн - заборгованість за спожиту електричну енергію, 246 518,77 грн - пеня, 189 040,15 грн - інфляційні витрати, 41 625,17 грн - 3 % річних.

2. Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного між сторонами договору від 01.04.2020 № 7175 позивачем поставлено відповідачу електричну енергію на загальну суму 4 877 497,63 грн, а відповідачем, в свою чергу, сплачено за поставлену електричну енергію лише 2 000 000 грн. Позивач, з посиланням на приписи статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, просив стягнути на його користь 2 877 497,63 грн заборгованості за спожиту відповідачем електричну енергію, а також пеню, річні та інфляційні втрати.

3. Відповідач з позовними вимогами не погоджувався оскільки вважав, що в нього відсутня заборгованість за укладеним договором, а позивач, у відповідності до пункту 3.3 договору, не має права вимагати будь-якої іншої оплати за спожиту електричну енергію, яка не визначена у комерційній пропозиції, що є додатком №4 до договору.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

4. 01.04.2020 ТОВ «Хмельницькенергозбут» (Постачальник) та Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький (Споживач) укладено договір №7175 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

5. Відповідно до пункту 2.1 договору, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

6. Згідно з пунктом 3.4 датою початку постачання електричної енергії Споживачу є дата зазначена в заяві-приєднанні.

7. Пунктом 5.1 договору встановлено, що Споживач розраховується з Постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є Додатком 4 до цього договору.

8. Відповідно до комерційної пропозиції (Додатку №4) до договору, обсяг поставки становить 1190476 кВт/год., вартістю 2 000 000,00 грн.

9. Договір на умовах комерційної пропозиції набирає чинності з 01.04.2020 по 31.12.2020.

10. У межах терміну дії договору (із урахуванням комерційної пропозиції) Постачальником поставлено електричної енергії Споживачу у наступних обсягах та за ціною, що підтверджується рахунками-фактурами №7175 (за номером договору):

- за квітень 2020 на суму 703 940,64 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 498303квт/год;

- за травень 2020 на суму 726 915,05 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 497974квт/год;

- за червень 2020 на суму 228 142,09 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 199476квт/год;

- за липень 2020 на суму 383 546,57 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 281492квт/год;

- за серпень 2020 на суму 533 252,96 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 370590квт/год;

- за вересень 2020 на суму 227 225,84 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 189861квт/год;

- за жовтень 2020 на суму 524 873,34 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 381008квт/год;

- за листопад 2020 на суму 658 068,34 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 464730квт/год;

- за грудень 2020р. на суму 891 502,80 грн за фактично спожиту електроенергію в обсязі 542514квт/год.

Всього у межах строку дії договору (з 01.04.2020 по 31.12.2020) поставлено для Споживача електричної енергії на загальну суму 4 877 467,63 грн у обсязі 3425948 кВт/год.

11. Із зазначеної кількості електричної енергії Споживачем у межах фінансового (грошового) ліміту сплачено лише 2 000 000 грн. Несплачена вартість спожитої електричної енергії складає 2 877 497,63 грн.

12. Існування зазначеної суми непогашеної відповідачем заборгованості за поставлену позивачем електричну енергію стало підставою для звернення ТОВ «Хмельницькенергозбут» з цим позовом до суду про стягнення з відповідача 3 354 881,72 грн, з яких 2 877 497,63 грн - заборгованості за спожиту електричну енергію, 246 518,77 грн - пені, 189 040,15 грн - інфляційні втрати та 41 625,17 грн - 3% річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

13. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 14.03.2024 у справі № 924/1202/23 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач сплатив за електричну енергію за комерційною пропозицією №ЗУП/Комунальна (Додаток №4) до договору від 01.04.2020 № 7175, що не заперечується позивачем та відповідачем, тому стягнення основного боргу за цим договором є необґрунтованим, а позов не підлягає задоволенню. З огляду на те, що відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення основного боргу, тому вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних також не підлягають задоволенню.

14. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 3 354 646,75 грн, з яких 2 877 467,63 грн - заборгованість за спожиту електричну енергію, 246 516,20 грн - пені, 189 038,18 грн - інфляційних втрат, 41 624,74 грн - 3% річних, 50 319,70 грн - витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 75 479,55 грн - витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги; у задоволенні позову про стягнення 32,57 грн відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку має місце набуття майна без достатніх правових підстав (стаття 1212 Цивільного кодексу України), незважаючи на наявність укладеного договору та його термін дії, оскільки відповідач спожив електричну енергію понад ліміт фінансових можливостей (2 000 000 грн), при цьому, такий ліміт грошових коштів для оплати електричної енергії у межах укладеного договору приєднання Споживачем був вичерпаний ще до закінчення календарного місяця липня 2020 року; понадлімітне споживання електричної енергії (як за кількістю, так і за вартістю) у межах укладеного договору та строку його дії склало 2235472 квт/год на суму 287 7497,63 грн; відповідач сплатив тільки 2 000 000,00 грн за поставлену електричну енергію за зазначений період, однак спожита відповідачем спірна електрична енергія на суму 2 877 497,63 грн не може бути повернутою Споживачем Постачальнику в натурі, а відтак відповідач повинен відшкодувати позивачу її вартість; доказів, які б свідчили про те, що з квітня 2020 року по грудень 2020 року включно, постачання електроенергії здійснювалося відповідачу не позивачем суду не надані. Суд апеляційної інстанції здійснив перевірку розрахунків та встановив, що математично правильним є розрахунок пені у сумі 246 516,20 грн; 3% річних 41 624,74грн; інфляційні втрати 189 038,18 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи, викладені у касаційній скаргу та у відзиві на касаційну скаргу

15. 17.07.2024 відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

16. Підставою касаційного оскарження судових рішень відповідач визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). В обґрунтування зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та зроблені за неправильного застосування норм статей 11, 16, 509, 626, 627, 628, 629, 632, 638, 639, 640, 641, 651, 652, 653, 654, 1212 Цивільного кодексу України, статей 180, 276 Господарського кодексу України, порушення приписів статей 2, 7, 11, 14, 86, 236, 237, 277 ГПК України, пунктів 1.2.7 та 1.2.8 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», пункту 4 статті 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», а також судом апеляційної інстанції не враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 09.08.2022 у справі № 921/504/20, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 19.04.2024 у справі 911/1359/22, від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

17. 29.08.2024 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить Суд залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду без змін.

18. Відзив обґрунтований, зокрема тим, що висновки, викладенні у постановах Верховного Суду, на які здійснює своє посилання скаржник у доводах касаційної скарги, не є подібними до правовідносин, у справі, яка переглядається.

Позиція Верховного Суду

19. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

20. Предметом спору у цій справі, є стягнення з відповідача вартості спожитої ним електричної енергії, яка поставлена позивачем у більшій кількості, ніж це передбачено укладеним договором з урахуванням Додатку №4 (поза фінансово-грошовим лімітом в межах терміну дії договору), тобто, електрична енергія набута відповідачем без достатньої правової підстави, а також пеню, 3% річні та інфляційні втрати.

21. В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається, зокрема на те, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та зроблені за неправильного застосування норм статей 11, 16, 509, 626, 627, 628, 629, 632, 638, 639, 640, 641, 651, 652, 653, 654, 1212 Цивільного кодексу України, статей 180, 276 Господарського кодексу України, порушення приписів статей 2, 7, 11, 14, 86, 236, 237, 277 ГПК України, пунктів 1.2.7 та 1.2.8 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», пункту 4 статті 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», а також судом апеляційної інстанції не враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 09.08.2022 у справі № 921/504/20, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 19.04.2024 у справі 911/1359/22, від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

22. Верховний Суд, у контексті зазначених скаржником доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх судових інстанцій, зазначає таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом 3 статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 910/9072/17).

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Водночас майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони, в порядку виконання договірного зобов`язання, не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.08.2018 у справі №334/2517/16-ц, від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17, від 27.01.2021 у справі №910/16334/19, від 04.03.2021 у справі № 910/15621/19, від 07.12.2021 у справі № 910/13182/20 та від 10.02.2022 у справі № 918/339/21.

Частиною першою статті 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (частина друга статті 1213 Цивільного кодексу України).

23. Суд апеляційної інстанції встановив що:

- понад ліміт фінансових можливостей (2 000 000 грн) Споживач спожив електричної енергії на суму 2877497,63 грн. При цьому такий ліміт грошових коштів для оплати електричної енергії у межах укладеного договору приєднання Споживачем був вичерпаний ще до закінчення календарного місяця липня 2020 року. Понадлімітне споживання електричної енергії (як за кількістю, так і за вартістю) у межах укладеного договору та строку його дії склало 2 235 472квт/год на суму 2877497,63 грн;

- відповідачем сплачено тільки 2 000 000,00 грн за поставлену електричну енергію;. електрична енергія споживається в момент її отримання, а тому не може бути повернута;

- після споживання електричної енергії, по завершенню фінансово-грошового ліміту у сумі 2 000 000 грн, відповідач не вчинив жодних дій по припиненню як споживання електричної енергії так і договору та у подальшому продовжив споживання електричної енергії на умовах укладеного договору;

- об`єктами споживання були як військова частина так і гуртожитки, у яких проживали люди; отримавши електричну енергію та споживши її для своїх потреб та господарських цілей, Споживач не може її повернути в натурі назад Постачальнику, якщо тільки він не є виробником або ліцензованим учасником на вільному енергоринку;

- відповідач не здійснює господарську діяльність з виробництва, передачі, розподілу електричної енергії, тощо, тому відповідач не має юридичної можливості виробити або придбати на вільному ринку електричну енергію для повернення її позивачу.

24. Отже, врахувавши, що відповідач продовжував отримувати електричну енергію від ТОВ «Хмельницькенергозбут» після закінчення ліміту грошових коштів, тобто без достатньої правової підстави, суд апеляційної інстанції дійшов заснованого на законі висновку, що спожита спірна електрична енергія не може бути повернутою Споживачем Постачальнику в натурі, а відтак відповідач повинен відшкодувати позивачу її вартість, на підставі частини другої статті 1213 Цивільного кодексу України, у розмірі 2 877 467,63 грн.

25. Таким чином, в цій частині оскаржувана скаржником постанова апеляційного господарського суду є такою, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права.

26. Крім того, Суд погоджується з висновками апеляційного суду стосовно стягнення з відповідача 3% річних (414 624,74 грн) та інфляційних втрат (189 038,18 грн) та вважає, що в цій частині постанова апеляційного суду також відповідає нормам матеріального права, тому підстав для її скасування, в зазначеній частині, відсутні.

27. Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у справах № 915/641/19, № 390/34/17, № 921/504/20, № 904/5726/19, № 910/9072/17, № 912/1120/16, оскільки висновки в зазначених справах не суперечать висновкам, здійсненим апеляційним судом у справі, що розглядається.

28. Разом з тим, Суд не погоджується з висновками апеляційного господарського суду в частині стягнення з відповідача нарахованої суми пені та вважає, що в цій частині постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з огляду на таке.

29. Так, одним з доводів скаржника є те, що апеляційний господарський суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22, тому неправомірно стягнув на користь позивача розмір пені (246 516,20 грн), який не підлягав стягненню.

30. Зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що останній вважає за необхідне відступити від висновків, які викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22, а також у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 906/1091/23.

31. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22 дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від вказаного висновку з урахуванням уточнення такого змісту:

- підпункт 16 пункту 1 Постанови Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) №332 має обов`язковий характер як норма щодо правового регулювання договірних відносин учасників ринку електроенергії щодо відповідальності за невиконання (неналежне виконання) договірних зобов`язань на ринку електричної енергії;

- зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії є обов`язковим з урахуванням імперативного характеру підпункту 16 пункту 1 Постанови НКРЕКП №332.

У цій постанові об`єднана палата зазначила, що ураховує, що Національна комісія, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в преамбулі Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 зазначила мету та підстави її прийняття.

Зокрема, Регулятор заначив, що такою метою є забезпечення операційної безпеки функціонування основної частини ОЕС України від 25 лютого 2022 року, ураховуючи Протокол наради щодо обговорення заходів стабілізації учасників ринку електричної енергії під час особливого періоду та діє відповідно до законів України «Про ринок електричної енергії», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Згідно з пунктом 5 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 27.02.2022 № 333) рекомендовано учасникам ринку електричної енергії на період дії особливого періоду зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії».

Згідно з підпунктом 16 пункту 1 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 26.04.2022 № 413) на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надати такі настанови - зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії.

Отже, з урахуванням дії на території України воєнного стану, для учасників ринку електричної енергії, якими укладено типові договори відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та постанов НКРЕКП, пункт 5 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 27.02.2022 № 333) - це бажана з точки зору держави модель поведінки, яка має обов`язковий характер для учасників ринку електричної енергії.

Підпункт 16 пункту 1 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 26.04.2022 № 413) - це імперативна норма, якою держава вказала учасниками ринку електричної енергії, що на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупиняється нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії».

У зв`язку з цим, об`єднана палата дійшла висновку про те, що рішення Регулятора щодо порядку застосування норм про відповідальність учасників на ринку електроенергії не суперечать нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України про відповідальність у договірних відносинах з огляду на те, що Регулятор в силу Закону наділений повноваженнями унормовувати договірні відносини суб`єктів господарювання, що проводять свою діяльність у сфері енергетики, у тому числі в частині відповідальності за невиконання (неналежне виконання) договірних зобов`язань на ринку електричної енергії.

Такі рішення Регулятора не скасовують встановлену нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України відповідальність за порушення договірних зобов`язань для учасників ринку електроенергії, та не встановлюють мораторію для застосування цієї відповідальності, позаяк Регулятор, який наділений повноваженнями нормативного регулювання договірних відносин на ринку електроенергії, з метою забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії, під час особливого періоду, в межах наданих йому Законом повноважень тимчасово зупинив нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії.

Норми постанови №332 від 25.02.2022 (у редакції від 27.02.2022 № 333, у редакції від 26.04.2022 ) прийняті Регулятором в межах своїх повноважень.

Таким чином, хоча постанова НКРЕКП № 332 від 25.02.2022 має нижчу юридичну силу порівняно з Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, втім її норми є обов`язковими до виконання всіма учасниками ринку та мають застосовуватись останніми у своїй господарській діяльності на ринку електроенергії, зокрема, які уклали між собою двосторонні договори відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», що також обумовлено положеннями статті 179 Господарського кодексу України, яка встановлює нормативне обмеження вільного розсуду сторін господарського договору при визначенні його умов у разі укладання типового договору.

Регулятор визначив модель поведінки як зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» між учасниками ринку електричної енергії, та вказав чітко визначений період, а саме на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування, а не скасував нарахування та стягнення штрафних санкцій або увільнив від їх нарахування або стягнення.

32. З огляду на вищевикладене, постанова апеляційного суду в цій частині не відповідає позиції, сформованій у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22, відповідно, аргументи скаржника в цій частини знайшли своє підтвердження.

33. Отже, в даному випадку у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача розміру пені, застосувавши приписи Постанови №332 як такі, що мають обов`язковий характер для учасників ринку електричної енергії.

Натомість апеляційний суд безпідставно задовольнив в цій частині позовні вимоги позивача та стягнув на його користь пеню в розмірі 246 516,20 грн за період з 01.09.2021 по 23.02.2022, тому з урахуванням вищевикладеного, постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення 246 516,20 грн пені підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. У решті постанову апеляційного господарського суду слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

34. Відповідно до приписів статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

35. Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції не врахований висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22, тому постанову апеляційного господарського суду в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення 246 516,20 грн пені, слід скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові. У решті постанову апеляційного господарського суду - залишити без змін.

Розподіл судових витрат

36. Відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

37. Відповідно до підпунктів "б ", "в " пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України в резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції повинні бути зазначені: новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

38. Згідно з частиною першою статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

39. З огляду на часткове задоволення касаційної скарги та позову, судовий збір, сплачений за перегляд справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 3 частини 1 статті 308, статтями 311, 314 - 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 у справі №924/1202/23 скасувати в частині стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хмельницькенергозбут» 246 516,20 грн пені, витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви у сумі 3 697,74 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 5 546,61 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову та відмову у відшкодуванні позивачу за рахунок відповідача судового збору за подання позовної заяви у сумі 3 697,74 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 5 546,61 грн.

3. В решті постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 у справі № 924/1202/23 залишити без змін.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хмельницькенергозбут» (вул. Свободи, 57/2, м. Хмельницький, 29000, ) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький (вул. Героїв АТО, 3/1, м. Хмельницький, 29006, ) 5 916,39 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді О. Баранець

Н. Губенко