УХВАЛА

16 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 911/1078/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Берднік І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

позивача - Ярмак М.М.

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 (у складі колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Майданевич А.Г., Сулім В.В.)

та рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2023 (суддя Гребенюк Т.Д.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та підстави позовних вимог

12.04.2023 Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (далі - Позивач, ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ", Скаржник) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - РВ ФДМУ, Відповідач) з позовом про:

- зобов`язання зарахувати наявну переплату по договору оренди №1708 від 24.06.2015 в рахунок погашення заборгованості по договору оренди №1651 від 23.01.2015;

- визнання недійсним правочину РВ ФДМУ у формі листа від 19.07.2022 щодо односторонньої відмови від договору оренди №1651 від 23.01.2015;

- зобов`язання РВ ФДМУ відновити становище, яке існувало до порушення - односторонньої відмови від договору оренди №1651 від 23.01.2015.

Спір у справі виник у зв`язку з відмовою Відповідача зарахувати наявну, згідно доводів Позивача, переплату по договору оренди № 1708 від 24.06.2015 в рахунок погашення заборгованості по договору оренди № 1651 від 23.01.2015, та у зв`язку з односторонньою відмовою РВ ФДМУ від договору оренди № 1651 від 23.01.2015 через несплату орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.08.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024, у задоволенні позовних вимог ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що РВ ФДМУ як орган державної влади, який зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, позбавлене юридичної можливості здійснення будь-яких перерахувань коштів, які надходять до державного/місцевого бюджетів у якості орендної плати за різними договорами оренди державного майна, оскільки такий обов`язок законом покладено на інший орган (казначейство).

Відмову Відповідача від договору суд визнав правомірною з огляду на доведений факт невнесення орендарем орендної плати упродовж 3-х місяців підряд. Відмовлено і у задоволенні позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення (односторонньої відмови від договору оренди № 1651 від 23.01.2015) як похідної.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

Касаційне провадження у справі відкрито 01.08.2024 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" у своїй касаційній скарзі просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2023 і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У якості підстав касаційного оскарження Скаржник зазначає неврахування при ухваленні оскаржуваних рішень висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18 та від 26.08.2021 у справі № 910/13397/20.

Оскільки Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу поза межами строку, встановленого ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2024 (07.10.2024 замість "до 22.08.2024"), а також враховуючи відсутність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, відзив долучається до матеріалів справи, однак залишається без розгляду, відповідно до положень статей 118, 295 Господарського процесуального кодексу України

Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

23.01.2015 між Позивачем та Відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна № 1651, що належить до державної власності, відповідно до пункту1.1. якого Відповідач (орендодавець) передає, а позивач (орендар) приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину твердого покриття майданчика для засобів перонної механізації загальною площею 180,0 кв.м, що розташоване за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль, ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - орендоване майно), та перебуває на балансі Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (балансоутримувач).

Вартість орендованого майна визначена станом на 31.08.2014 і за незалежною оцінкою становить 288 000,00 грн без ПДВ.

Майно передається в оренду з метою розміщення модуля побутового призначення (пункт 2.1 вказаного договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 згідно з розрахунком, який додається.

Пунктом 3.6 договору від 23.01.2015 передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, у співвідношенні 70% - до державного бюджету, 30% - балансоутримувачу.

Зобов`язання позивача за сплатою орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку в розмірі не меншому, ніж подвійний розмір орендної плати за базовий місяць оренди, який вноситься в рахунок плати за останні два місяці оренди (пункт 3.10 договору).

За змістом Розділу 5 договору від 23.01.2015 Позивач зобов`язується, зокрема, протягом місяця після підписання Договору внести завдаток, передбачений цим договором. Завдаток стягується до Державного бюджету і балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 цього договору; своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу, компенсувати експлуатаційні витрати та витрати на утримання майна, у тому числі податку на землю, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (пункт 5.3 договору).

Згідно з пунктом 8.5 договору від 23.01.2015 Відповідач має право відмовитись від договору, якщо орендар не вносить орендну плату протягом 3-х місяців підряд.

У подальшому Позивач листом від 20.03.2020 повідомив Відповідача про виникнення форс-мажорних обставин та про неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договорами оренди, а саме внесення орендної плати за лютий 2020 року, та просив врахувати наявність підстав для звільнення від відповідальності за несвоєчасне внесення орендної плати за договорами протягом дії форс-мажорних обставин.

Листом від 06.10.2020 Позивач попросив Відповідача здійснити перерахунок орендної плати за договорами, зокрема і за договором № 1651 від 23.01.2015, зменшивши її розмір на 50% у період з 12.03.2020 по день завершення в Україні карантину.

13.10.2020 Позивач листом вимагав здійснити перерахунок орендної плати, звільнивши орендаря від її сплати за цей же період.

У свою чергу Відповідач 05.04.2021 повідомив Позивача про відмову йому як орендарю в перерахунку суми орендної плати за користування нерухомим державним майном за договорами оренди державного майна від 24.06.2015 № 1708 та від 23.01.2015 № 1651, оскільки мета використання орендованого державного майна за вказаними договорами оренди не підпадає під критерії, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 611 від 15.07.2020 (далі - Постанова № 611).

При цьому Відповідач долучив роз`яснення Фонду державного майна України від 13.08.2021 № 10-16.1618 про те, що рішення про застосування передбачених Постановою № 611 звільнень і знижок рекомендується приймати шляхом видання керівником регіонального відділення наказу або розпорядження. Разом з тим внесення зміни до договору оренди постановою не вимагається.

З метою здійснення перерахунку заборгованості Позивач 05.04.2021 повідомив Відповідача про внесення орендної плати за Договорами №№ 1708, 1728, 1729 та 1733 у більшому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 611.

У відповідь РВ ФДМУ 19.07.2022 повідомив Позивача, що з огляду на постійне порушення ним як орендарем умов договору № 1651 від 23.01.2015 в частині сплати орендної плати, користуючись своїм правом, передбаченим статтею 782 Цивільного кодексу України, Відповідач як орендодавець відмовляється від вказаного договору оренди.

Повідомлення такого ж змісту надійшло Позивачеві і стосовно договору оренди державного майна №1708 від 24.08.2015.

23.08.2022 Позивач направив листи на адреси РВ ФДМУ, Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" з копіями платіжних доручень на підтвердження наявності переплати за договором № 1708 та просив провести перерахунок орендної плати за Договорами № 1708 та № 1651, застосувавши зниження орендної плати на 50% з 12.03.2020 по день введення в Україні воєнного стану, а фактичну переплату зарахувати в рахунок інших договорів оренди; утриматись від вчинення дій, направлених на припинення орендних відносин за договорами.

У відповідь РВ ФДМУ повідомило, що інформацію про відмову від договорів № 1708 та № 1651 внесено до Реєстру рішень та інших документів, на підставі яких припиняються орендні відносини, у зв`язку з чим Відповідач вважає вказані договори розірваними з 26.07.2022.

Тобто підставою для пред`явлення позову у даній справі стала відмова Відповідача зарахувати наявну переплату по договору оренди № 1708 від 24.06.2015 у рахунок погашення заборгованості по договору оренди № 1651 від 23.01.2015, а також одностороння відмова РВ ФДМУ від договору оренди № 1651 від 23.01.2015 через несплату орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Скаржника, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги про зобов`язання зарахувати наявну переплату по договору оренди № 1708 від 24.06.2015 в рахунок погашення заборгованості по договору оренди № 1651 від 23.01.2015, визнання недійсним правочину РВ ФДМУ у формі листа від 19.07.2022 щодо односторонньої відмови від договору оренди № 1651 від 23.01.2015 та зобов`язання РВ ФДМУ відновити становище, яке існувало до порушення (односторонньої відмови від договору оренди № 1651 від 23.01.2015).

Пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96- 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ", Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та у цьому випадку не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

Скаржник посилається на незастосування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18 та від 26.08.2021 у справі № 910/13397/20.

Так постановою від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18 визнано недійсним з моменту вчинення односторонній правочин Державного підприємства "Енергоринок" щодо зарахування здійснених Акціонерним товариством "ДТЕК Донецькі електромережі" оплат понад повну поточну вартість електроенергії, купленої у жовтні-грудні 2017 року та у липні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 209714665,80 грн, в рахунок оплати заборгованості, що виникла за договором купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії № 11296/01 від 12.06.2015.

При цьому правовідносини у сказаній справі врегульовані Порядком визначення відрахувань коштів на поточні рахунки енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, та на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії, затвердженим постановою НКРЕКП від 13.06.2013 № 700.

За результатами розгляду справи № 910/13267/18 Верховним Судом зроблено висновок про неможливість зарахування переплати за одним договором у рахунок погашення/зменшення заборгованості за іншим договором без заяви чи/або згоди платника. Водночас Верховним Судом у цій справі не робилися висновки, про які стверджує Скаржник.

Тобто при обґрунтуванні касаційної скарги поза увагою Скаржника залишилося не лише відмінне правове регулювання відносин та специфіка суб`єктного складу учасників, а і те, що у вказаній справі № 910/13267/18 Верховним Судом визнано недійсним саме правочин, яким зараховано здійснені оплати понад поточну вартість в рахунок оплати заборгованості за іншим договором.

При цьому у справі, що розглядається, правовідносини врегульовуються нормами спеціального закону "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786.

З огляду на викладене Суд відхиляє доводи Скаржника про неврахування судами при ухваленні оскаржуваних рішень правового висновку, сформованого у справі № 910/13267/18, з огляду на неподібність та нерелевантність правовідносин, суб`єктного складу та відмінність правового регулювання.

Тобто посилання Скаржника на неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Також касаційна скарга містить доводи щодо незастосування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 910/13397/20. При цьому Скаржник зазначає, що вказаною постановою доведено свідому протиправну бездіяльність Відповідача, що призвела до завдання шкоди Позивачу у вигляді позбавлення значної суми коштів.

Розглядаючи касаційну скаргу у цій частині та вивчивши правові висновки, що містить вказана постанова, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Зазначеною Скаржником постановою Верховного Суду залишено без задоволення касаційну скаргу державного підприємства у справі за його позовом до ПрАТ "Авіакомпанія МАУ" (Позивача та Скаржника у даній справі) та сформовано правовий висновок про порядок застосування Постанови № 611. Предметом спору у справі № 910/13397/20 було стягнення заборгованості за договором оренди державного майна.

При цьому ні специфіка зарахування/повернення переплати за такими договорами, ні порядок чи особливості їх дострокового припинення Верховним Судом не розглядалися та висновки з таких питань не формувалися.

Водночас у справі, що розглядається, питання стягнення заборгованості чи її зменшення з огляду на застосування положень Постанови № 611 в рамках конкретного спірного договору не є предметом позову.

За таких умов колегія суддів вважає незастосовними висновки у справі № 910/13397/20 до спірних правовідносин у даній справі № 911/1078/23 та, відповідно, відхиляє зазначені посилання Скаржника.

Отже доводи касаційної скарги у цій частині також не знайшли свого підтвердження, оскільки не доводять будь-яких порушень при ухваленні судами оскаржуваних рішень.

Верховний Суд зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України. При цьому колегія суддів зазначає, що посилання Скаржника у касаційній скарзі на інші постанови Верховного Суду без наведення обґрунтованих мотивів неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального чи процесуального права не можуть бути взяті до уваги Верховним Судом.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що доводи Скаржника фактично зводяться до спонукання Суду до переоцінки доказів, які вже були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та встановлення на їх підставі інших обставин справи, аніж були встановлені судами попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на викладене, наведені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, що в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки Верховного Суду

Пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Враховуючи наведене та з огляду на непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання касаційної скарги та за розгляд справи Верховним Судом відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2023 у справі № 911/1078/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді Н. Багай

І. Берднік