УХВАЛА

10 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/13984/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. (головуючий), Губенко Н. М., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання Москалика О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Мандриченко О. В.

від 06 лютого 2024 року

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Станіка С. Р., Шаптали Є. Ю., Яковлєва М. Л.,

від 13 червня 2024 року (повний текст складений 01 липня 2024 року)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про визнання недійсним договору від 16 грудня 2019 року № у частині

за участю представників:

від позивача: не з`явилися

від відповідача: Підлипенський Д. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" про визнання недійсним підпункту 2 частини другої пункту 10.1. договору транспортування природного газу № від 16 грудня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як покупець природного газу, для подальшого його перепродажу побутовим споживачам має право на компенсацію вартості неякісного газу в порядку статей 673, 678 Цивільного кодексу України, а підпункт 2 частини другої пункту 10.1 договору транспортування природного газу № від 16 грудня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", суперечить зазначеним нормам Цивільного кодексу України та підлягає визнанню недійсним.

2. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.

Господарський суд міста Києва рішенням від 06 лютого 2024 року у справі № 910/13984/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13 червня 2024 року, відмовив у задоволенні позову повністю.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач не довів наявності підстав, передбачених статтею 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним підпункту 2 частини другої пункту 10.1. договору, не довів порушення спірним положенням договору його прав та інтересів та обрав неефективний спосіб захисту своїх прав. При цьому, суди, врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 902/575/18, від 15 липня 2022 року у справі № 921/184/21, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 908/2504/21, від 20 грудня 2022 року у справі № 904/7656/21, від 26 вересня 2022 року у справі № 906/527/21 та інших, виходили з того, що:

- укладений між сторонами у цій справі договір транспортування природного газу № від 16 грудня 2019 року був укладений у відповідності до типової форми договору транспортування природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 245, з огляду на що Оператор ГТС та замовники послуг за таким договором відповідно до частини четвертої статті 179 Господарського кодексу України не можуть відступити від його змісту, а мають право конкретизувати його умови. Крім того, суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на те органом;

- заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними положень договору, укладеного в Типовій формі, позивач діяв всупереч частині четвертій статті 179 Господарського кодексу України та статті 32 Закону України «Про ринок природного газу», оскільки саме на Регулятора покладена функція із затвердження форми Типового договору транспортування природного газу, внесення змін, а також доповнення до нього, а отже, застосування обраного позивачем способу захисту не може призвести до усунення невизначеності у праві заявника та є неефективним судовим захистом;

- укладений між сторонами у цій справі договір транспортування природного газу № від 16 грудня 2019 року є правочином про надання послуг, а не договором купівлі-продажу, та не регулюється положеннями статей 673, 678 Цивільного кодексу України, позивач не довів належними засобами доказування, в чому саме полягає суперечність оспорюваної умови договору статтям 673, 678 Цивільного кодексу України, оскільки Оператор ГТС не є продавцем за договором та за взаємовідносинами з ТОВ "Рівнегаз збут", а останнє не є покупцем у взаємовідносинах з Оператором ГТС;

- включення в договір умов щодо застосування до позивача відповідальності за якість газу у точках виходу, можливість застосування якої прямо передбачена нормами чинного законодавства, не суперечить вимогам законодавства, не є підставою для визнання недійсною спірної умови договору, позивач не довів порушення його прав або законних інтересів внаслідок включення в договір спірного підпункту.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 червня 2024 року у цій справі, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень позивач послався на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, а саме:

- помилково застосували положення типового договору транспортування природного газу, що стосуються відповідальності за транспортування неякісного товару, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 грудня 2023 року у справі № 924/355/23 про те, що оскільки Кодекс газосховищ (у даному випадку Типовий договір транспортування природного газу є актом однакової юридичної сили) не є актом цивільного законодавства, не може регулювати цивільні відносини, тому до спірних відносин застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу України;

- статтю 924 Цивільного кодексу України в контексті реалізації принципу jura novit curia ("суд знає закон"), не врахували висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладеного у постанові від 20 лютого 2024 року у справі № 922/1014/23.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків по суті спору, ухвалили оскаржувані судові рішення з правильним застосуванням та з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скаржника є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. За твердженням відповідача, позивач безпідставно посилається на норми, що регулюють правовідносини сторін купівлі-продажу, оскільки між сторонами у цій справі виникли правовідносини з іншого договору- з договору надання послуг; укладений між сторонами у справі договір транспортування природного газу був укладений відповідно до типового договору, затвердженого 30 вересня 2015 року постановою № 2497, з огляду на що у сторін вказаного типового договору відсутні правові підстави для викладення його умов в редакції, відмінній від типової, а відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 11 жовтня 2019 року у справі № 902/575/18, від 27 січня 2021 року у справі № 915/982/18, від 05 грудня 2019 року у справі № 908/1823/18, суд також не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом.

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглянувши касаційну скаргу, дослідивши наведені у ній позивачем доводи та підстави касаційного оскарження, а також доводи відповідача, наведені у відзиві на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Як уже зазначалося, позивач оскаржує рішення Господарського суду міста Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 червня 2024 року у цій справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.

Змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.

Позивач у касаційній скарзі послався на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні у цій справі спірних рішення та постанови висновків Верховного Суду, викладених:

- у постанові від 19 грудня 2023 року у справі № 924/355/23 про те, що Кодекс газосховищ (в даному випадку Типовий договір транспортування природного газу є актом однакової юридичної сили) не є актом цивільного законодавства та не може регулювати цивільні відносини, а до спірних відносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України;

- у постанові від 20 лютого 2024 року у справі № 922/1014/23 щодо застосування статті 924 Цивільного кодексу України у контексті реалізації принципу jura novit curia ("суд знає закон").

Проаналізувавши ці висновки Верховного Суду, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у справах, в яких Верховний Суд сформував висновки, на які послався скаржник, є неподібними до правовідносин, які склалися між сторонами у цій справі № 910/13984/23, що переглядається, з огляду на таке.

Як встановили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини у цій справи № 910/13984/23 стосуються (предмет спору) визнання недійсними окремих положень укладеного між сторонами договору транспортування природного газу № від 16 грудня 2019 року, а саме: підпункту 2 частини другої пункту 10.1. договору, за змістом якого у точках виходу відповідальним за якість газу є оператор - перед замовником, який є оператором газорозподільної системи або прямим споживачем. У точках виходу на міждержавному з`єднанні - оператор - перед замовником.

Як на підставу позову у цій справі позивач послався на те, що спірні пункти договору суперечать статтям 673, 678 Цивільного кодексу України.

Однак, у справі № 924/355/23, на висновки Верховного Суду в якій послався позивач у касаційній скарзі у цій справі, спірні правовідносини виникли між сторонами договору купівлі-продажу природного газу. Предметом спору були вимоги позивача про визнання його зобов`язання в частині передачі газу у підземному сховищі припиненим виконанням, проведеним належним чином.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин у справах № 924/355/23 та № 910/13984/23, Верховний Суд зазначає про те, що спірні правовідносини у справі № 924/355/23 не стосуються договору транспортування природного газу, який за своєю правовою природою є договором надання послуг, а виникли з договору купівлі-продажу. Недійсність правочину не була предметом спору у справі № 924/355/23, положення статей 203, 215, 673, 678 Цивільного кодексу України не були визначені позивачем у справі № 924/355/23 правовою підставою позову. Висновки Верховного Суду, що містяться у постанові від 19 грудня 2023 року у справі № 924/355/23, на які послався скаржник, стосуються виключно положень Кодексу газосховищ в ієрархії актів цивільного законодавства та не стосуються положень Типового договору транспортування природного газу

З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає про те, що за суб`єктним складом, за об`єктом захисту порушених прав та / або інтересів, а також за своїм змістом (змістовний критерій) правовідносини у порівнюваних справах № 924/355/23 та № 910/13984/23 є різними та неподібними, що виключає можливість та необхідність врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 грудня 2023 року у справі № 924/355/23, при вирішенні спору у цій справі № 910/13984/23.

Крім того, відсутні підстави і для врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20 лютого 2024 року у справі № 922/1014/23, оскільки у справі № 922/1014/23 спірні правовідносини виникли з договору оренди земельної ділянки та не стосувалися договору транспортування природного газу. Викладені у зазначеній постанові висновки щодо принципу jura novit curia ("суд знає закон") не стосуються застосування статті 924 Цивільного кодексу України, про необхідність застосування якої судами до спірних правовідносин у цій справі (№ 910/13984/13) стверджує позивач у касаційній скарзі, а стосуються застосування інших норм права. Наведене свідчить про неподібність спірних правовідносин у порівнюваних справах № 922/1014/23 та № 910/13984/23 та про нерелевантність висновків Верхового Суду викладених у постанові від 20 лютого 2024 року у справі № 922/1014/23, до правовідносин у цій справі.

З огляду на викладене посилання позивача у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій зазначених висновків Верховного Суду є безпідставними, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Враховуючи наведене касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 червня 2024 року у справі № 910/13984/23 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою / ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведена правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 червня 2024 року у справі № 910/13984/23 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді Н. Губенко

О. Кролевець