ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2024 р. м. Київ Справа № 911/1947/24

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Пономар Ганни Сергіївни ( АДРЕСА_1 )

до Публічного акціонерного товариства «ЦЕНТРЕНЕРГО» (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, буд. 49)

про стягнення 27925,03 грн. заборгованості за договором про закупівлю (поставку) товарів № 14/4 від 07.03.2024 р., у тому числі - 25500,00 грн. заборгованості з оплати вартості поставленого товару, 1534,18 грн. штрафних санкцій, 173,48 грн. 3% річних, 717,37 грн. інфляційних втрат,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Пономар Ганна Сергіївна звернулася до Господарського суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «ЦЕНТРЕНЕРГО» про стягнення 27925,03 грн. заборгованості за договором про закупівлю (поставку) товарів № 14/4 від 07.03.2024 р., у тому числі - 25500,00 грн. заборгованості з оплати вартості поставленого товару, 1534,18 грн. штрафних санкцій, 173,48 грн. 3% річних, 717,37 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю (поставку) товарів № 14/4 від 07.03.2024 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 25500,00 грн. заборгованості з оплати вартості поставленого товару, 1534,18 грн. штрафних санкцій, 173,48 грн. 3% річних, 717,37 грн. інфляційних втрат, а також судовий збір та витрати на правову допомогу, попередній розрахунок яких складає 5000,00 грн.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також заявлене позивачем клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд дійшов висновку, що справа за поданою Фізичною особою-підприємцем Пономар Ганною Сергіївною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ЦЕНТРЕНЕРГО» про стягнення 27925,03 грн. заборгованості за договором про закупівлю (поставку) товарів № 14/4 від 07.03.2024 р., у тому числі - 25500,00 грн. заборгованості з оплати вартості поставленого товару, 1534,18 грн. штрафних санкцій, 173,48 грн. 3% річних, 717,37 грн. інфляційних втрат, підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2024 р. було відкрито провадження у справі № 911/1947/24 за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Вказану ухвалу було отримано позивачем 01.08.2024 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі ЄСІТС, та відповідачем 01.08.2024 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі ЄСІТС.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

19.08.2024 р. через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» надійшов відзив на позовну заяву б/н від 19.08.2024 р. (вх. № 8981/24 від 19.08.2024 р.), в якому останнє зазначило, що зупинка роботи теплових електростанцій і, як наслідок, неможливість здійснення основного виду господарської діяльності відповідача є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Істотна зміна обставин у зобов`язанні сталася не внаслідок поведінки сторін договору, а через збройну агресію Російської Федерації, зокрема, ракетні обстріли енергетичної інфраструктури (Зміївської та Трипільської ТЕС ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО»). Вказана умова, на думку відповідача, є зміною обставин, яка зумовлена причинами, які зацікавлена сторона (відповідач) не могла усунути після їх виникнення. Так, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» повідомило позивача про настання форс-мажорних обставин листом № 23/1928 від 16.04.2024 р. з посиланням на п. 10 договору. У подальшому ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» повторно повідомило позивача про вказані обставини листом № 14/4 від 03.07.2024 р., відповідаючи на претензію ФОП Пономар Г.С., зазначивши, що заборгованість буде сплачена за наявності достатнього фінансування. Поряд з цим, відповідач зазначає, що у разі, якщо суд дійде висновку про наявність правових підстав для стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій за договором, то слід врахувати наступні обставини. ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» наразі здійснює свою господарську діяльність в складних фінансово-економічних умовах, спричинених військовими діями та нестабільною ситуацією на ринках електричної енергії. До складу ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» входить три теплові електростанції: Зміївська, Трипільська та Вуглегірська ТЕС. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, починаючи з 24.02.2022 р. усі теплові електростанції ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» неодноразово припиняли функціонування. Внаслідок окупації м. Світлодарськ Донецької області було зупинено функціонування Вуглегірської ТЕС (з 23.05.2022 р.), яке триває до цього часу. Окрім того, Трипільська ТЕС ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» вимушена була перейти на альтернативні джерела пального (природний газ), що зумовило підвищення собівартості вироблення електричної енергії. Як наслідок, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» не лише зазнало майнових втрат (збитків) у вигляді знищення та пошкодження майна, а також недоотримало частину грошових коштів за невироблений обсяг електроенергії. Через ракетну атаку Російської Федерації на енергосистему України, з 22.03.2024 р. Зміївська ТЕС зупинила свою роботу. Крім того, Трипільська ТЕС також неодноразово зазнавала ракетних обстрілів, внаслідок чого 11.04.2024 р. повністю зупинила генерацію електричної енергії. Таким чином, станом на сьогодні ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» втратило 100% генерації електричної енергії. На переконання відповідача, вказані обставини в розумінні приписів ст. 233 Господарського кодексу України є обставинами, що свідчать про тяжкий майновий стан ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», а заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати можуть призвести до наслідків у вигляді необхідності витрачання коштів не на відновлення критичної інфраструктури, забезпечення безперервного електроживлення України, виплату заробітних плат співробітникам, а на оплату штрафних санкцій, що вплине на життєдіяльність та обороноздатність України. Враховуючи вищезазначене, відповідач просить суд зменшити розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат на 99%. Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, відповідач зазначає, що адвокатом не було доведено належним чином факту виконання робіт, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги саме у розмірі 5000,00 грн., а тому вимога про стягнення з відповідача цієї суми є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

02.09.2024 р. через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від ФОП Пономар Г.С. надійшла відповідь на відзив б/н від 02.09.2024 р. (вх. № 9393/24 від 02.09.2024 р.), за змістом якої позивач зазначає, що відповідачем жодними доказами не підтверджено наявність форс-мажорних обставин, відтак доводи ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» про дію таких обставин по відношенню до останнього, на переконання позивача, є недопустимими та не доведеними. Крім того, заявлений позивачем до стягнення розрахунок суми зобов`язань, в порівнянні з фінансовими надходженнями ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», не є затратним, що вказує на необгрунтованість та безпідставність прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором.

06.09.2024 р. через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н від 06.09.2024 р. (вх. № 9634/24 від 06.09.2024 р.), в яких відповідач зазначає, що враховуючи вимоги ст. 254 Цивільного кодексу України, останнім днем подання до суду відповіді на відзив є 26.08.2024 р. Водночас, позивачем ані у відповіді на відзив, ані окремо не заявлялося клопотання про продовження строку на подання відповіді на відзив. Між тим, ФОП Пономар Г.С. зазначила, що саме 29.08.2024 р. остання ознайомились із відзивом на позовну заяву. Жодних доводів щодо того, що позивач не могла ознайомитись із відзивом на позовну заяву до 29.08.2024 р. останньою не зазначено. Вказане, на думку відповідача, є підставою для залишення відповіді на відзив без розгляду. Поряд з цим, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» наголошує на тому, що факт зупинення генерації Зміївською та Трипільською ТЕС мають бути визнані судом загальновідомими, оскільки факти ракетних атак на об`єкти генерації ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» та подальшого виведення теплових електростанцій з ладу є широковідомими внаслідок висвітлення вказаних подій в засобах масової інформації, відтак є підставою для визнання вказаних фактів загальновідомими. Крім того, відповідач зазначив, що витрати позивача на правову допомогу є неспівмірними із загальним розміром основного зобов`язання (25500,00 грн.), що суперечить вимогам ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України щодо співмірності судових витрат, відтак є наявними підстави для зменшення суми таких витрат до 1000,00 грн.

Розглянувши заявлене у запереченнях на відповідь на відзив б/н від 06.09.2024 р. (вх. № 9634/24 від 06.09.2024 р.) клопотання ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» про залишення без розгляду відповіді позивача на відзив на позовну заяву, суд відзначає таке.

За приписами ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи викладене, а також подання відповідачем заперечень на відповідь на відзив, тобто фактичне здійснення учасниками процесу обміну заявами по суті спору, суд вбачає за можливе за власною ініціативою продовжити позивачу строк на подання відповіді на відзив, долучити її до матеріалів справи та враховувати під час розгляду справи.

Будь-яких інших заперечень чи пояснень по суті спору сторонами до справи подано не було.

У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

07.03.2024 р. між Публічним акціонерним товариством «ЦЕНТРЕНЕРГО» (покупець) та Фізичною особою-підприємцем Пономар Ганною Сергіївною (постачальник) було укладено договір № 14/4 про закупівлю (поставку) товарів, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов договору.

Згідно з п. 1.3 договору найменування (номенклатура, асортимент), ціна, кількість, строки (графік) поставки та інші характеристики продукції зазначені в додатках до договору.

Ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним договором (п. 2.1 договору).

За умовами п. 2.5 договору розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому додатком до договору.

У відповідності з п. 5.3 договору датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції. У разі, якщо фактична передача продукції і дата підписання акту приймання-передачі продукції не співпадають - до підписання акту приймання-передачі продукції (в т.ч. в період приймання продукції за кількістю та якістю), продукція вважається переданою покупцю на відповідальне зберігання.

Пунктом 7.1.1 договору передбачено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлену продукцію, а п. 7.3.1 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку продукції у строки (графік), встановлені цим договором.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором (9.1 договору).

Згідно з п. 12.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін, і діє протягом строку, зазначеного в додатку до договору.

Невід`ємною частиною цього договору є додаток № 1 до договору (п. 14.1 договору).

07.03.2024 р. ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» та ФОП Пономар Г.С. було підписано додаток № 1 до договору № 14/4 про закупівлю (поставку) товарів, в якому сторони погодили наступне:

- найменування, асортимент, кількість, ціна товару (продукції): 31440000-2 акумуляторні батареї, кількістю 30 штук, вартістю 850,00 грн. за одиницю товару (25500,00 грн. за 30 одиниць);

- умови розрахунків: до 30 днів з дати підписання акту приймання-передачі продукції;

- строк постачання товару: протягом 35 календарних днів з моменту отримання письмової заявки покупця, з можливістю дострокової поставки, у період з дати укладання договору по 30.06.2024 р.;

- строк дії договору: по 30.12.2024 р., а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

На виконання умов договору ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» 11.03.2024 р. надіслало ФОП Пономар Г.С. заявку № 23/1255 на постачання акумуляторних батарей у кількості 30 штук.

На підставі вказаної заявки постачальник поставив, а покупець отримав товар загальною вартістю 25500,00 грн., що підтверджується долученою до матеріалів справи копією підписаної обома сторонами видаткової накладної № ИИ622 від 01.04.2024 р.

Поряд з цим, у відповідності з п. 5.3 договору 01.04.2024 р. сторонами було підписано акт приймання-передачі акумуляторних батарей кількістю 30 штук, вартістю 25500,00 грн. У вказаному акті сторони зазначили, що останній є підставою для проведення розрахунків за отриману продукцію згідно договору № 14/4 від 07.03.2024 р.

Як встановлено судом, додатком № 1 до договору було визначено строк оплати товару, а саме - 30 днів з дати підписання акту приймання-передачі продукції, тобто у строк до 01.05.2024 р. включно.

17.05.2024 р. позивач звернулась до відповідача з листом № 15/ІІ1705, в якому просила ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» протягом 7 календарних днів з моменту отримання даного листа сплатити 28942,50 грн. заборгованості за поставлений товар з урахуванням штрафних санкцій.

У зв`язку з неотриманням відповіді на вказаний лист, позивач 25.06.2024 р. повторно звернулась до відповідача з листом № 15/ІІ1705 від 17.05.2024 р., надіславши його на електронну адресу, зазначену в договорі № 14/4 від 07.03.2024 р.

Оскільки відповідач станом на час подання позовної заяви не сплатив позивачу заборгованість за договором № 14/4 від 07.03.2024 р., остання і звернулась до суду з даним позовом.

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 628 Цивільного кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Поряд з цим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що в останнього виникли форс-мажорні обставини через збройну агресію Російської Федерації, зокрема, ракетні обстріли енергетичної інфраструктури (Зміївської та Трипільської ТЕС), про які ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» повідомило ФОП Пономар Г.С. листом № 23/1928 від 16.04.2024 р. У подальшому, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» повторно повідомило позивача про вказані обставини листом № 14/4 від 03.07.2024 р., відповідаючи на претензію ФОП Пономар Г.С. про сплату заборгованості за договором. Поряд з цим, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» наголошує на тому, що факт зупинення генерації Зміївською та Трипільською ТЕС мають бути визнані судом загальновідомими, оскільки факти ракетних атак на об`єкти генерації ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» та подальшого виведення теплових електростанцій з ладу є широковідомими внаслідок висвітлення вказаних подій в засобах масової інформації, відтак є підставою для визнання вказаних фактів загальновідомими.

У свою чергу, позивач зазначає, що відповідачем жодними доказами не підтверджено наявність форс-мажорних обставин, відтак доводи ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» про дію таких обставин по відношенню до останнього, на переконання позивача, є недопустимими та не доведеними.

Слід зазначити, що посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне виконання договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 30.11.2021 р. у справі № 913/785/17 та від 07.06.2023 р. у справі № 906/540/22).

З матеріалів справи слідує, що відповідач звернувся до позивача з листом № 23/1928 від 16.04.2024 р., в якому зазначив, що на момент укладення договору ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» було готове виконувати свої договірні зобов`язання у повному обсязі, враховуючи роботоспроможність Зміївської та Трипільської ТЕС. Водночас, внаслідок ракетних обстрілів Зміївської та Трипільської ТЕС, останні зупинили свою роботу та перестали функціонувати, що призвело до зупинення виробничих потужностей з виробництва електричної енергії. Керуючись умовами п. 10 договору, відповідач повідомив позивача про неможливість виконання зобов`язання за договором внаслідок дії обставин непереборної сили. При цьому, в даному листі ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» зазначило, що копію сертифіката Торгово-промислової палати України або іншого компетентного органу про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) буде надано додатково після його отримання.

У подальшому, 15.07.2024 р. відповідач, відповідаючи на звернення ФОП Пономар Г.С. № 15/ІІ1705 від 17.05.2024 р., звернувся до позивача з листом № 23/3094, в якому зазначив, що станом на 15.07.2024 р. заборгованість ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» перед ФОП Пономар Г.С. становить 25500,00 грн. Зазначена заборгованість виникла у зв`язку з обмеженими фінансовими можливостями ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», у тому числі - через військові дії та обстріли об`єктів товариства, в результаті яких відповідач несе великі втрати на відновлювальні роботи. Водночас, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» повідомило, що заборгованість перед позивачем буде сплачено за наявності достатнього фінансування.

За умовами п. 10.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Згідно з п. 10.2 договору сторона, що не може виконати зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Суд відзначає, що факт того, що 22.03.2024 р. Зміївська ТЕС була зруйнована внаслідок ракетного обстрілу, є загальновідомим, як і факт того, що 11.04.2024 р. Трипільська ТЕС також була зруйнована внаслідок ракетного обстрілу. В силу приписів ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України зазначені факти не потребують доказування.

Водночас, з мов укладеного між сторонами договору, а саме - пункту 10.3 вбачається, що доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншого компетентного органу, визначеного законодавством України.

У постанові Верховного Суду від 14.06.2022 р. у справі № 922/2394/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Керуючись наведеними правовими висновками суду касаційної інстанції, при розгляді питань щодо форс-мажору наразі (як і раніше) суди виходять з того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, щоб засвідчити форс-мажорні обставини відповідач мав звернутися до Торгово-промислової палати для отримання сертифікату про форс-мажорні обставини та довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Суд констатує, що відповідачем не надано до матеріалів справи відповідного сертифікату Торгово-промислової палати України або іншого компетентного органу, визначеного законодавством України, який би засвідчував форс-мажорні обставини, на які посилається ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», що свідчить про недотримання останнім вимог п. 10.3 договору, згідно з яким доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншого компетентного органу, визначеного законодавством України.

Отже, за висновком суду, відповідач, всупереч вимогам статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, доводів позивача не спростував, доказів на доведення факту відсутності або погашення заборгованості за договором про закупівлю (поставку) товарів № 14/4 від 07.03.2024 р. суду не надав.

Відтак, вимога позивача про стягнення з ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» 25500,00 грн. заборгованості з оплати поставленого товару є доведеною, обґрунтованою, не спростованою відповідачем та такою, що підлягає задоволенню.

У зв`язку з порушенням відповідачем строку оплати товару, позивач нарахувала та просить суд стягнути з ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» 1534,18 грн. штрафних санкцій (пені), 173,48 грн. 3% річних, 717,37 грн. інфляційних втрат.

Заперечуючи проти заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій, 3% річних та пені, відповідач зазначав, що у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» просить суд зменшити розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат на 99% та врахувати, що ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» наразі здійснює свою господарську діяльність в складних фінансово-економічних умовах, спричинених військовими діями та нестабільною ситуацією на ринках електричної енергії. Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, починаючи з 24.02.2022 р. всі теплові електростанції ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» неодноразово припиняли функціонування. Внаслідок окупації м. Світлодарськ Донецької області було зупинено функціонування Вуглегірської ТЕС (з 23.05.2022 р.), яке триває до цього часу. Через ракетну атаку Російської Федерації на енергосистему України, з 22.03.2024 р. Зміївська ТЕС зупинила свою роботу. Крім того, Трипільська ТЕС також неодноразово зазнавала ракетних обстрілів, внаслідок чого 11.04.2024 р. повністю зупинила генерацію електричної енергії. Таким чином, станом на сьогодні ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» втратило 100% генерації електричної енергії. На переконання відповідача, вказані обставини в розумінні приписів ст. 233 Господарського кодексу України є обставинами, що свідчать про тяжкий майновий стан ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», а заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції можуть призвести до наслідків у вигляді необхідності витрачання коштів не на відновлення критичної інфраструктури, забезпечення безперервного електроживлення України, виплату заробітних плат співробітникам, а на оплату штрафних санкцій, що вплине на життєдіяльність та обороноздатність України.

У свою чергу, позивач зазначала, що заявлений останньою до стягнення розрахунок суми зобов`язань, в порівнянні з фінансовими надходженнями ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», не є затратним, що вказує на необґрунтованість та безпідставність прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Слід зазначити, що згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 9.6 договору у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальникові неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

За приписами ст.ст. 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що її розмір було визначено позивачем у сумі 1534,18 грн., нарахованій за загальний період з 01.05.2024 р. по 22.07.2024 р. на суму 25500,00 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що останній є невірним, оскільки позивачем було неправильно визначено період виникнення прострочення заборгованості з оплати поставленого товару, та не було враховано вимоги п. 9.6 договору в частині нарахування пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, в той час як при розрахунку позивачем було застосовано подвійну облікову ставку НБУ.

Як було зазначено вище, згідно з додатком № 1 до договору останнім днем оплати товару є 01.05.2024 р., відтак початком прострочення виконання зобов`язання є 02.05.2024 р.

За перерахунком суду, з урахуванням п. 9.6 договору та початку прострочення заборгованості з оплати поставленого товару (02.05.2024 р.), вірний розмір пені становить 757,68 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме - в розмірі 757,68 грн., встановленому судом.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 99%, суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України загалом не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі - вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, котрі водночас мають узгоджуватися з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України і ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України (наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.05.2024 р. у справі № 916/2779/23, від 11.07.2023 р. у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 р. у справі № 910/8725/22).

Оцінивши надані до справи докази та дослідивши обставини, які мають істотне значення в цій справі для вирішення питання щодо зменшення розміру пені, суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи не підтверджено наявності достатніх виняткових обставин для зменшення заявленої позивачем до стягнення пені.

При цьому, суд констатує, що відповідачем не надано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження збитковості підприємства чи відсутності в нього коштів на рахунках, майна тощо, які мають досліджуватися та можуть бути враховані судом для зменшення розміру пені.

Окрім цього, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому фінансовому становищі, порівняно з відповідачем, з огляду на збройну агресію Російської Федерації та запровадження в державі воєнного стану.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд відзначає таке.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 р. у справі № 520/17342/18, від 13.11.2019 р. у справі № 922/3095/18, від 13.03.2020 р. у справі № 902/417/18).

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18).

Визначені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України права стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі - у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, зокрема, неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, а їх розмір, заявлений до стягнення, не може бути зменшений судом на підставі приписів ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що їх розмір визначено позивачем у сумі 173,48 грн., нарахованій за загальний період з 01.05.2024 р. по 22.07.2024 р. на суму 25500,00 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що останній є невірним, оскільки позивачем було неправильно визначено момент виникнення прострочення заборгованості з оплати поставленого товару, яке (прострочення), як зазначалося вище, настало 02.05.2024 р.

За перерахунком суду, вірний розмір 3% становить 171,39 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме - в розмірі 171,39 грн., встановленому судом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку інфляційних втрат вбачається, що їх розмір визначено позивачем у сумі 717,37 грн., нарахованій за загальний період з 01.05.2024 р. по 22.07.2024 р. на суму 25500,00 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що останній є невірним, оскільки позивачем було неправильно визначено момент виникнення прострочення заборгованості з оплати поставленого товару, однак, зазначене не впливає на правильність визначення суми інфляційних втрат, яка становить 717,37 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в заявленій позивачем сумі, а саме - 717,37 грн.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Пономар Ганни Сергіївни у даній справі підлягають частковому задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Слід зазначити, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити наступне.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем у позовній заяві зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, складається з судового збору в розмірі 3028,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Слід зазначити, що Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що у підтвердження сплати судового збору позивачем до позовної заяви додано квитанцію № ССРН-1МВ1-096А-КСАВ від 22.07.2024 р. на суму 3028,00 грн.

Водночас, приписами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч. 2 цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як встановлено судом, позовна заява Фізичної особи-підприємця Пономар Ганни Сергіївни б/н від 25.07.2024 р. (вх. № 3149 від 25.07.2024 р.) була подана до Господарського суду Київської області через систему «Електронний суд», відтак позивач мала сплатити судовий збір з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а саме - 2422,40 грн.

Таким чином, витрати зі сплати судового збору відповідно до приписів п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розміру судового збору, який мала сплатити позивач.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Поряд з цим, дослідивши долучені до матеріалів справи № 911/1947/24 документи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд встановив наступне.

У силу приписів ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

До матеріалів справи на підтвердження понесених ФОП Пономар Г.С. витрат на правову допомогу було долучено: копію договору про надання правової допомоги № 28/011 від 27.06.2024 р., копію рахунку-специфікації № 1 від 27.06.2024 р. (додаток № 1 до договору про надання правової допомоги) про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, кошти, які сплачуються на витрати та узгодження специфікації надання послуг, копію квитанції № ЗН9Н-1А5Н-Н931-4Н27 від 28.06.2024 р. на суму 5000,00 грн., копію ордеру серії ВА № 1085978, виданого 16.07.2024 р. на підставі договору про надання правової допомоги № 28/011 від 27.06.2024 р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КР № 000021, виданого 30.06.2015 р.

Як встановлено судом, 27.06.2024 р. між адвокатом Поповичем П.О. та ФОП Пономар Г.С. (клієнт) було укладеного договір про надання правової допомоги № 28/011, відповідно до п. 1 якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги для захисту прав, свобод і охоронюваних законом інтересів клієнта згідно специфікації у сфері: стягнення заборгованості по договору постачання № 14/4 від 07.03.2024 р.

Згідно з п. 4 договору оплата договору здійснюється відповідно до наданого адвокатом рахунку-специфікації із зазначенням суми гонорару, грошових витрат та узгодженням сторонами специфікації надання послуг (додаток № 1).

27.06.2024 р. адвокатом Поповичем П.О. та ФОП Пономар Г.С. було підписано рахунок-специфікацію № 1, в якому зазначено, що адвокату підлягає сплата 5000,00 грн. за надання правової допомоги, а саме за наступні послуги: підготовка та подання претензійних вимог, підготовка та подання позовної заяви, підготовка та подання відповіді на відзив, підготовка та подання клопотань та письмових пояснень, участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

З огляду на викладене, позивач просить суд покласти на відповідача 5000,00 грн. в якості витрат на правову допомогу.

Слід зазначити, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування при вирішення заяви сторони. Так, у ч. 3 ст. 126 та ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено особливості доказування розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 08.02.2022 р. у справі № 910/20792/20 зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Як зазначалося вище, на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу заявником було надано, зокрема, копію договору про надання правової допомоги № 28/011 від 27.06.2024 р., копію рахунку-специфікації № 1 від 27.06.2024 р. (додаток № 1 до договору про надання правової допомоги) про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, кошти, які сплачуються на витрати та узгодження специфікації надання послуг, копію квитанції № ЗН9Н-1А5Н-Н931-4Н27 від 28.06.2024 р. на суму 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 Цивільного кодекску України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

З урахуванням наведеного, суд констатує, що в даному випадку розмір гонорару адвоката є фіксованим та визначеним у рахунку-специфікації № 1 з урахуванням наданих адвокатом послуг (5000,00 грн.).

Відповідно до ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечуючи щодо покладення на ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» понесених позивачем витрат на правову допопомогу у сумі 5000,00 грн., відповідач зазначає, що у даному випадку є підстави для зменшення розміру понесених позивачем витрат, виходячи з наступного: з наданих позивачем документів неможливо встановити обсяг робіт і час, витрачений на підготовку процесуальних документів; доказами по справі не підтверджено кількості часу, яка була витрачена адвокатом на відповідні дії; не зазначено, яким є розмір витрат адвоката за кожну дію щодо надання професійної правничої допомоги. Вказане, на переконання відповідача, свідчить про те, що адвокатом не доведено належним чином факту виконання робіт, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги саме у розмірі 5000,00 грн., а тому вимога про стягнення з відповідача цієї суми є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Поряд з цим, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» наголошує, що витрати позивача на правову допомогу є неспівмірними із загальним розміром основного зобов`язання (25500,00 грн.) та суперечать приписам ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України щодо співмірності судових витрат, відтак є наявними підстави для зменшення суми таких витрат до 1000,00 грн.

Слід зазначити, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Отже, сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (ст.ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) здійснюється, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв, визначених у ст. 126 та ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України .

Таким чином, при вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суд, керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у ст.ст. 15 та 2 Господарського процесуального кодексу України, має дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Наведена правова позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/12876/19.

Поряд з цим, слід зазначити, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.02.2022 р. у справі № 910/10935/20.

Як вбачається з рахунку-специфікації № 1, до переліку наданих адвокатом позивачу послуг було включено, зокрема, правову допомогу у вигляді участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Водночас, суд констатує, що розгляд даної справи № 911/1947/24 проводився за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), у зв`язку з чим включення такого виду послуг до рахунку-специфікації № 1 за відсутності їх фактичного надання не є підставою для покладення їх вартості на відповідача.

Поряд з цим, судом критично оцінюються заявлені позивачем витрати на правову допомогу у вигляді підготовки та подання претензійних вимог та підготовки і подання клопотань та письмових пояснень, оскільки жодних доказів на підтвердження факту здійснення претензійної роботи адвокатом Поповичем П.О. до матеріалів справи не надано, як і не зазначено, які саме дії було вчинено адвокатом та чи неминучими вони були. Окрім того, суд відзначає, що в матеріалах справи є відсутніми будь-які клопотання чи письмові пояснення, про які зазначено в рахунку-специфікації № 1.

За висновком суду, обґрунтованими і такими, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, є понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Водночас, дослідивши долучені до матеріалів справи № 911/1947/24 документи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи визнання судом обгрунтованості їх розміру в сумі 2000,00 грн., суд не вбачає у даному випадку підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення витрат на правову допомогу до 1000,00 грн.

Поряд з цим, у відповідності з п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у даній справі позовні вимоги було задоволено частково, то в силу приписів п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу (правову) допомогу, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме - в сумі 1944,24 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ЦЕНТРЕНЕРГО» (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, буд. 49, код 22927045) на користь Фізичної особи-підприємця Пономар Ганни Сергіївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. основного боргу, 757 (сімсот п`ятдесят сім) грн. 68 коп. пені, 171 (сто сімдесят одну) грн. 39 коп. 3% річних, 717 (сімсот сімнадцять) грн. 37 коп. інфляційних втрат, 2354 дві тисячі триста п`ятдесят чотири) грн. 86 коп. витрат зі сплати судового збору, 1944 (одну тисячу дев`ятсот сорок чотири) грн. 24 коп. витрат на правову допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 14.10.2024 р.

Суддя В.М. Бабкіна