СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Харків Справа № 922/2275/19

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 (рішення ухвалено суддею Кухар Н.М. в приміщенні Господарського суду Харківської області 22.06.2021 о 15:03, повний текст складено 29.06.2021, додаткове рішення ухвалено суддею Кухар Н.М. в приміщенні Господарського суду Харківської області 08.07.2021 о 14:58, повний текст складено 12.07.2021) у справі №922/2275/19

за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області, м. Харків,

до 1) Харківської міської ради, м. Харків,

2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

3) фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича, м. Харків,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , м. Харків,

про визнання незаконним та скасування рішення в частині, визнання недійсним договору та зобов`язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 у справі №922/2275/19 (суддя Кухар Н.М.) у задоволенні заяви Харківської міської ради (вх. 25936/19 № від 29.10.2019) про залишення позову без розгляду відмовлено; у задоволенні клопотання фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича (вх. № 23966/20 від 15.10.2020) про закриття провадження у справі відмовлено; у позові заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича про визнання незаконним та скасування рішення в частині визнання недійсним договору та зобов`язання повернути майно відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 у справі №922/2275/19 (суддя Кухар Н.М.) заяву фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича (вх. №15152 від 29.06.2021) про ухвалення додаткового рішення задоволено; стягнуто з прокуратури Харківської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27326,00 грн.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 у справі №922/2275/19 в частині відмови у задоволенні позову прокурора та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов прокурора, скасувати додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 у справі №922/2275/19. Також заявник просить судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам стосовно законодавчого регулювання спірних правовідносин та порядку здійснення розпорядження спірним майном органом місцевого самоврядування, не обґрунтовано застосовано вимоги ст. 289 ГК України, ч. 2 ст. 777 ЦК України та не прийнято доводи прокурора про те, що положення абз. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» є спеціальними. За твердженням прокурора, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що Харківська міська рада як орган місцевого самоврядування мала право самостійно обирати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування законодавчих обмежень. Прокурор зазначає, що сама процедура викупу орендарем повинна була здійснюватися відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», відповідно до якої орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

За твердженням заявника апеляційної скарги матеріали справи, звіт та приватизаційна справа не містять документів на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна ФОП Мусієнко Ю.М., що порушує встановлений правовий механізм приватизації спірного майна, оскільки закон пов`язує виникнення права на викуп майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення. Тож, на думку, прокурора знаючи про відсутність проведених поліпшень на момент звернення, ФОП Мусієнко Ю.М. звернувся з листом до Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, у якому просив дозволити приватизацію спірних приміщень.

При цьому прокурор зазначає, що оскільки оспорюваний договір укладений на підставі незаконних рішень сесії міської ради, то він підлягає визнанню недійсним в силу норм ч. 1, 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 345 ЦК України.

Разом з тим, прокурор зазначає, що, з огляду на недобросовісну поведінку відповідачів, які з позиції стороннього добросовісного спостерігача були свідомими учасниками вищевказаних цивільних правопорушень, передбачене законом повернення територіальній громаді об`єкту нерухомого майна не є непропорційним втручанням у захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції право на мирне володіння майном.

За твердженням заявника апеляційної скарги додаткове рішення підлягає скасуванню, з огляду на те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), за відсутності доказів витраченого часу на виконання відповідних робіт (надання послуг), стягнення адвокатських витрат у зазначеній відповідачем сумі (27326,00 грн) не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості та становить надмірний тягар для органів прокуратури.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 поновлено заступнику керівника Харківської обласної прокуратури строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 у справі №922/2275/19; зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 у справі №922/2275/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №925/1133/18; ухвалено сторонам невідкладно повідомити Східний апеляційний господарський суд про результати розгляду в касаційному порядку справи №925/1133/18.

Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2024 у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.08.2024 поновлено провадження у справі №922/2275/19, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури відбудеться 10.09.2024, запропоновано сторонам протягом п`яти днів з моменту отримання даної ухвали надати письмові пояснення щодо обставин даної справи з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.

06.09.2024 від Харківської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення, у яких прокурор просив продовжити строк на їх подання, долучити надані письмові пояснення до матеріалів справи №922/2275/19 та врахувати їх при ухваленні рішення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 розгляд справи відкладено на 08.10.2024, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), зобов`язано Харківську обласну прокуратуру невідкладно надіслати ОСОБА_1 копії позовної заяви та апеляційної скарги і доданих до них документів в порядку, передбаченому статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, а докази виконання протягом трьох днів надати суду, встановлено ОСОБА_1 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань до 30.09.2024.

13.09.2024 від Харківської обласної прокуратури надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення копії позовної заяви та апеляційної скарги і доданих до них документів ОСОБА_1

08.10.2024 від представника фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича надійшли додаткові пояснення, які він просить долучити до матеріалів справи та вважати частиною правової позиції третього відповідача у справі. Також він просить апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури від 23.07.2021 №15/4-645вих-21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 змінити в його мотивувальній та резолютивній частинах (щодо першої та другої позовних вимог), додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 залишити без змін, та просить стягнути з позивача за рахунок бюджетних асигнувань Харківської обласної прокуратури понесені фізичною особою-підприємцем Мусієнко Ю.М. судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, попередній розмір яких складає 12000,00 грн.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції змінити в його мотивувальній та резолютивній частинах (щодо першої та другої позовних вимог), додаткове рішення місцевого господарського суду просив залишити без змін.

Інші учасники справи не з`явилися.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила таке.

12.10.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Мусієнком Юрієм Миколайовичем укладено договір оренди №4165, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування житлові приміщення підвалу № 0-16-:-0-19, 0-24, загальною площею 53,1 кв.м в житловому будинку (технічний паспорт КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційна справа №69509 від 11.08.2015), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, пр. Свободи Людвіга, 41, літ. «А-16» та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс».

Відповідно до п.1.1. договору право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.10.2016 №677 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень».

Пунктом 1.2 договору визначено, що майно передається в оренду з метою використання: під перукарню.

Відповідно до п. 3.1 договору вартість об`єкту на підставі висновку про вартість майна складала 115020,00 грн станом на 29.07.2016.

Згідно з п. 4.7 договору орендар зобов`язаний змінювати стан орендованого майна виключно за письмовою згодою орендодавця.

Відповідно до п. 4.8 договору орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця; за свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством; здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями та узгоджені з управлінням містобудування та архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого у відповідності з чинним законодавством.

Згідно з п. 5.3 договору орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості.

Пунктом 7.2 договору визначено, що орендодавець має право вимагати - розірвання цього Договору та відшкодування збитків, зокрема, якщо орендар не приступив до проведення капітального та інших видів ремонту майна у встановлений відповідними дозволами термін, а також якщо орендар не використовує майно протягом трьох місяців з моменту укладання договору оренди майна або якщо майно не використовується за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 10.1 договору цей договір діє з 12.10.2016 до 12.09.2019.

Згідно із звітом про оцінку майна 2016 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання ФОП Бєлих Б.М., для цілей оренди майна вартість об`єкта незалежної оцінки - нежитлові приміщення підвалу, розташовані у залізобетонній будівлі, літ. А-16, загальною площею 53,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 станом на 29.07.2016 складала 115020,00 грн (без ПДВ). Звіт затверджено начальником Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 10.08.2016.

Відповідно до рецензії на звіт про оцінку майна від 29.07.2016, складеного рецензентом Волошиним В.В., звіт про оцінку майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_2 для продовження договору оренди відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, проте має незначні недоліки, які не впливають на достовірність оцінки та може бути використаний для зазначеної мети.

12.10.2016 ФОП Мусієнко Ю.М. звернувся до Управління комунального майна та приватизації із заявою №17967 про приватизацію орендованих ним нежитлових приміщень.

24.01.2017 ФОП Мусієнко Ю.М. звернувся із заявою до Управління комунального майна та приватизації, у якій орендар просив надати дозвіл на проведення поточного ремонту та здійснення реконструкції окремого входу до орендованих приміщень по АДРЕСА_2 .

Листом від 02.02.2017 №2414 Управління комунального майна та приватизації повідомило орендаря, що не заперечує проти проведення поточного ремонту в орендованих приміщеннях згідно договору №4165 від 12.10.2016.

ФОП Мусієнко Ю.М. укладено договір підряду на ремонтно-будівельні роботи від 02.06.2017 №53 з ТОВ «Східноукраїнський деревообробний комбінат», відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобов`язання виконати ремонтно-будівельні роботи та закупку матеріалів на об`єкті, розташованому за адресою: пр. Свободи Людвіга, 41. Згідно з п. 2.1., 2.2. вказаного договору підряду роботи мали бути виконані у період з червня по жовтень 2017 року. Відповідно до п. 3.1. договору підряду загальна вартість робіт за договором згідно кошторису на ремонтно-будівельні роботи склала 49005,00 грн.

Судом також встановлено, що рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17 затверджено Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 рр (далі Програма).

Відповідно до п. 3.3. Програми приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою. Приватизація об`єктів здійснюється шляхом: викупу; продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс); іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей. Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом (п. 3.4.Програми).

Згідно з п. 1 Додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 №757/17 спірні нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 включено до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу.

Матеріали справи містять заяву ФОП Мусієнко Ю.М. на приватизацію від 29.09.2017 вих. №3509, у якій він просить Управління комунального майна та приватизації дозволити приватизацію нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 шляхом викупу.

Відповідно до звіту про вартість майна 2017 року суб`єкт оціночної діяльності ФОП Бєлих Б.М. на підставі листа Управління комунального майна та приватизації №14929 від 29.09.2017 для визначення вартості майна для приватизації шляхом викупу, зробив висновок, що станом на 13.10.2017 вартість об`єкта незалежної оцінки - нежитлові приміщення підвалу, розташовані у залізобетонній будівлі, літ. А-16, загальною площею 53,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 , становить 115980,00 грн.

Згідно з актом приймання-передачі виконаних робіт від 23.10.2017 за договором підряду на ремонтно-будівельні роботи від 02.06.2017 №53, укладеним між ФОП Мусієнко Ю.М. та ТОВ «Східноукраїнський деревообробний комбінат», ремонтно-будівельні роботи на об`єкті за адресою АДРЕСА_2 , були виконані у повному обсязі та в строк, вартість робіт склала 49005грн. Вказана вартість ремонтно-будівельних робіт також підтверджується складем між ФОП Мусієнко Ю.М. та ТОВ «Східноукраїнський деревообробний комбінат» кошторисом.

30.01.2018 між ФОП Мусієнком Ю.М. та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на підставі рішення 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17 «Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022» та рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 №757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» укладено договір № 5544-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП Мусієнком Ю.М., відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти нежитлові приміщення підвалу №0-16-:-0-19, 0-24, загальною площею 53,1 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_3 , орендованих ФОП Мусієнком Юрієм Миколайовичем згідно з договором оренди №4165 від 12.10.2016.

Відповідно до п. 2 договору № 5544-В-С від 30.01.2018 оціночна вартість нежитлових приміщень, що відчужуються, визначена у відповідності до Методики оцінки майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10.12.2003 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 №1033), зафіксована в висновках оцінювача про вартість об`єкта оцінки станом на 30.09.2017, затверджених Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради 27.10.2017, і складає 115980,00 грн. Згідно з Податковим кодексом України сума податку на додану вартість становить 20 відсотків від вартості нежитлових приміщень та складає 23196,00 грн. Разом ціна продажу станговить 139176грн.

Пунктом 3.2. договору №5544-В-С від 30.01.2018 визначено, що покупець сплачує продавцю вартість нежитлових приміщень в сумі 139176,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Вказаний договір № 5544-В-С від 30.01.2018 посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №288.

На підставі акту №5544-В-С прийому-передачі нежитлових приміщень підвалу №0-16-:-0-19, 0-24, загальною площею 53,1 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_3 , орендованих ФОП Мусієнком Юрієм Миколайовичем Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради передало, а ФОП Мусієнко Ю.М. прийняв продані 30.01.2018 шляхом викупу вказані нежитлові приміщення.

На підставі договору № 5544-В-С від 30.01.2018 та акту приймання-передачі нерухомого майна приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірні нежитлові приміщення (номер запису про право власності 28169629).

В матеріалах справи містяться докази проведення оплати ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень №5544-В-С адреса: АДРЕСА_2 (т. 2 ас 10).

За твердженням прокурора, рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 №757/17 в частині відчуження ФОП Мусієнку Ю.М. шляхом викупу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Харкова (нежитлових приміщень) є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 1, 2, 4, 29, Закону України «Про приватизацію державного майна», ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ФОП Мусієнко Ю.М. законним шляхом, добросовісно набув майно у власність, що підтверджується і самим прокурором, який у позовній заяві зазначив, що «порушення інтересів держави полягає в недотриманні Харківською міською радою вимог законодавства». При цьому, суд наголосив, що ці порушення мають процедурний характер, а саме не додані документи до приватизаційної справи, на підставі яких приймалось рішення та не зазначено про невід`ємні поліпшення здійснені орендарем, разом з тим матеріали господарської справи містять більш вірогідні докази того, що орендарем протягом орендного користування спірним нерухомим майном були вчинені дії з проведення капітального ремонту спірного об`єкту, які неможливо відокремити, вартість яких становила більш ніж 25% вартості спірного майна, тому останній мав правомірні очікування та правомірно набув право придбати спірне майно шляхом викупу.

Судом першої інстанції встановлено, що в діях ФОП Мусієнка Ю.М. не вбачається вини у неправильному оформленні документів приватизаційної справи, оскільки ним були виконані всі вимоги закону, що унормовують умови, за якими можлива приватизація нерухомого майна шляхом викупу: ФОП Мусієнко Ю.М. правомірно користувався нерухомим майном з 12.10.2016 до моменту укладення договору купівлі-продажу (січень 2018 р.), належним чином виконував взяті на себе зобов`язання; мав правомірні очікування на наявність переважного права перед іншими особами на придбання спірної нерухомості, якою користувався на підставі договору оренди; при цьому під час перебування нерухомості у користуванні ФОП Мусієнка Ю.М. були здійснені значні невід`ємні поліпшення майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.

Також місцевий господарський суд зазначив, що в даному випадку визнання рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» в частині п. 1 додатку до рішення, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5544-В-С від 30.01.2018 призведе до непропорційного втручання у право ФОП Мусієнка Ю.М. на мирне володіння майном, у зв`язку з чим, враховуючи, що порушення інтересів держави прокурором обґрунтовано обставинами порушення органами місцевого самоврядування порядку розгляду заяв про приватизацію, суд не знайшов правових підстав для задоволення цих вимог.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Закон України «Про приватизацію державного майна» втратили чинність на підставі Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 № 2269, який набув чинності 07.03.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

За змістом частини 1 статті 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на час прийняття рішення про відчуження об`єктів комунальної власності) з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.

Частиною 2 статті 5-1, частиною 2 статті 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Згідно з частинами 1, 3 статті 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинного до 06.03.2018) викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній з 19.02.2012) приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Отже, виходячи з системного аналізу змісту положень законодавства про приватизацію (статей 51, 162 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного до 06.03.2018), статей 11, 182 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинного до 06.03.2018)), Харківська міськрада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації (у цьому випадку Управління комунального майна та приватизації Харківської міськради) має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу а саме у цьому випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендар за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснив поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 182 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Колегія суддів зауважує, що зазначений правовий висновок сформовано не лише в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №922/623/20, а є усталеною судовою практикою, відображеною, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №922/2593/19, від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 23.06.2020 у справі № 922/1970/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, від 08.07.2020 у справі №922/1969/19, від 23.07.2020 у справі №922/2762/19, від 03.11.2020 у справі №922/3814/19, від 16.03.2021 у справі №922/1009/20, від 18.03.2021 у справі №922/4169/19, від 24.03.2021 у справі №922/2244/19, від 24.03.2021 у справі №922/3276/19, від 31.03.2021 у справі №922/3272/18, від 01.04.2021 у справі №922/250/20, від 06.04.2021 у справі №922/1668/20, від 13.04.2021 у справі №922/2934/19, від 13.04.2021 у справі №922/3852/19, від 20.04.2021 у справі №922/2811/19 зі спорів, що виникли із подібних правовідносин приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади м. Харкова за участю Харківської міськради і Управління комунального майна та приватизації Харківської міськради).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (іех speciaiis derogat generali)» «загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинного до 06.03.2018) до відносин щодо приватизації невеликих державних підприємств, не врегульованих цим Законом, застосовується Закон України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного до 06.03.2018) відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

За змістом частини 9 статті 17 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного до 06.03.2018) орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо це було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України «Про оренду державного майна» (йдеться про нову редакцію цього Закону від 14.03.1995), тобто до 16.05.1995.

Зважаючи на імперативні положення частини 4 статті 289 ГК України, частини 4 статті 3 і частини 9 статті 17 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного до 06.03.2018) і частини 2 статті 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинного до 06.03.2018), а також з огляду на укладення з ФОП Мусієнко Ю.М. договору оренди від 12.10.2016 вже після завершення пільгового періоду набуття права на викуп орендованого майна виключно на підставі договору оренди, тобто після 16.05.1995, суд вважає, що у питанні регулювання спірних правовідносин відчуження комунального нерухомого майна Закон України «Про приватизацію державного майна» (чинний до 06.03.2018), Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинний до 06.03.2018) з одного боку, та ЦК України і ГК України з іншого боку, співвідносяться як спеціальний та загальний закони відповідно.

Наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 № 377 затверджено Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації (далі - Порядок № 377).

За умовами п.2.1. Порядку №377 ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п.2.2 Порядку №377 підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

-договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві ФОП Мусієнка Ю.М. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в приватизаційній справі, будь-які відомості про здійснені орендарем поліпшення відсутні. Отже, ФОП Мусієнко Ю.М. до Управління комунального майна та приватизації не було подано документи, передбачені п. 2.2 Порядку №377, які б свідчили про здійснені орендарем поліпшення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що першим відповідачем, в супереч вимог ч.1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» в редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин, було обрано спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених вище законодавчих обмежень.

В той же час, з огляду на заявлену прокурором вимогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства. Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, пункт 39, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, пункт 6.27, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, пункт 35, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19, пункт 52, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, пункт 109). Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).

З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до господарського суду пункт 1 Додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 №757/17 уже реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу№ 5544-В-С від 30.01.2018 між ФОП Мусієнком Ю.М. та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади та не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном.

Колегія суддів зазначає, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143).

Адже обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 92.5/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 1 Додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 №757/17, а саме у зв`язку з неефективністю обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова.

(Схожий висновок викладено в пунктах 73, 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель №5544-В-С від 30.01.2018, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради та ФОП Мусієнком Ю.М., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за №288, колегія суддів зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується, що за час оренди нежитлових приміщень та на момент укладення спірного договору купівлі-продажу ФОП Мусієнко Ю.М. були проведені істотні поліпшення цього майна.

Так, здійснення ФОП Мусієнко Ю.М. невід`ємних поліпшень об`єкту оренди за адресою: м. Харків, вул. Людвіга Слободи, 41, підтверджується, зокрема, такими доказами:

- звітом про оцінку майна 2016 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання ФОП Бєлих Б.М., яким визначена вартість об`єкта незалежної оцінки - нежитлові приміщення підвалу, розташовані у залізобетонній будівлі, літ. А-16, загальною площею 53,1 кв. м. за адресою м. Харків, вул. Свободи Людвіга, 41 для цілей оренди майна станом на 29.07.2016 у сумі 115020,00 грн (без ПДВ).

- рецензією на звіт про оцінку майна від 29.07.2016, складеного рецензентом Волошиним В.В.;

- договором оренди №4165 від 12.10.2016, яким була визначена вартість об`єкту оренди в розмірі 115020грн;

- заявою від 24.01.2017 до Управління комунального майна та приватизації, у якій орендар просив надати дозвіл на проведення поточного ремонту та здійснення реконструкції окремого входу до орендованих приміщень по пр. Свободи Людвіга, 41;

- листом Управління комунального майна та приватизації від 02.02.2017 №2414 щодо надання дозволу на проведення ФОП Мусієнко Ю.М. поточного ремонту в орендованих приміщеннях згідно договору №4165 від 12.10.2016;

- договором підряду на ремонтно-будівельні роботи від 02.06.2017 №53, укладеним між ФОП Мусієнко Ю.М. та ТОВ «Східноукраїнський деревообробний комбінат»;

- кошторисом на ремонтно-будівельні роботи на суму 49005 грн, складеним між ФОП Мусієнко Ю.М. та ТОВ «Східноукраїнський деревообробний комбінат»;

- звітом про вартість майна 2017 року, яким суб`єкт оціночної діяльності ФОП Бєлих Б.М. на підставі листа Управління комунального майна та приватизації №14929 від 29.09.2017 визначив вартість об`єкта незалежної оцінки - нежитлових приміщень підвалу, розташованих у залізобетонній будівлі, літ. А-16, загальною площею 53,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 , для приватизації шляхом викупу станом на 13.10.2017 у розмірі 115980,00 грн;

- актом приймання-передачі виконаних робіт від 23.10.2017 за договором підряду від 02.06.2017 №53 вартістю 49005 грн;

- квитанцією до прибуткового касового ордера від 03.06.2017 про оплату за ремонтно-будівельні роботи на суму 48000,00 грн;

- дублікатами товарних чеків на придбання будівельних матеріалів від 19.03.2021 року на суму 1170,00 грн, від 19.03.2021 року на суму 1160,00 грн, від 17.06.2027 року на суму 1170,00 грн, від 20.03.2021 року на суму 4800,00 грн, від 21.03.2021 року на суму 3080,00 грн;

- технічним обстеженням та експертним висновком про стан конструкцій та відповідність фактично виконаних робіт у нежитловій частині підвалу житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Людвіга Слободи, 41, літ. «А-16».

Вказані матеріали справи свідчать про те, що ФОП Мусієнко Ю.М. прийняв у 2016 році в орендне користування нежитлові приміщення № 0-16-:-0-19, 0-24, загальною площею 53,1 кв.м, розташовані в житловому будинку за адресою: м. Харків, пр. Свободи Людвіга, 41, літ. «А-16» оціночною вартістю 115020,00 грн в такому стані: освітлення знаходилося в неробочому стані; відсутні опалення, водопровід та каналізація; приміщення потребували проведення ремонтних робіт.

Після отримання спірного нерухомого майна в оренду ФОП Мусієнко Ю.М. здійснив за рахунок власних коштів його поліпшення на суму 49005 грн, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.

Зокрема, зі звіту про проведення технічного обстеження нежитлового приміщення підвалу за адресою: м. Харків, вул. Людвіга Слободи, 41, літ. А-16, виконаного експертом, членом НСАУ Афанасьєвим А.В. у 2021 році, вбачається, що станом на 2017 рік у вказаних приміщеннях були проведені ремонтно-будівельні роботи, в приміщенні наявні системи електропостачання, опалення, водопроводу та водовідведення, вентиляція. Результати контрольних обмірів та візуальне обстеження показало відповідність виконаних робіт та існування невід`ємних поліпшень.

Отже, на час укладення спірного договору купівлі-продажу нежитлових будівель №5544-В-С від 30.01.2018 ФОП Мусієнко Ю.М. (протягом орендного користування спірним нерухомим майном) були здійснені істотні невід`ємні поліпшення майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта, вартість яких становила більш ніж 25% вартості спірного майна, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ФОП Мусієнко Ю.М. мав правомірні очікування та правомірно набув право придбати спірне майно шляхом викупу, а відтак відсутні підстави для визнання цього договору купівлі-продажу недійсним.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель №5544-В-С від 30.01.2018, суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави і для задоволення позовної вимоги про зобов`язання ФОП Мусієнка Ю.М. повернути на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради спірні нежитлові приміщення, оскільки така вимога є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу цих приміщень.

Окрім того, апеляційний господарський суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

За змістом положень частин 1, 3 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). На такій позиції наголошує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП Мусієнко набув право власності на спірні нежитлові приміщення за наслідками укладення оплатного договору купівлі-продажу з територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради від імені якого діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради як виконавчий орган Харківської міської ради.

Суд звертає увагу, що до спірних правовідносин підлягають врахуванню критерії правомірного втручання у право на мирне володіння майном, а саме застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та згідно зі ст. 11 ГПК України суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden).

Отже, лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Крім того, за змістом рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Отже, державні органи та органи місцевого самоврядування зобов`язані дотримуватись своїх власних процедур, але не позбавлені можливості/обов`язку виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Відповідно до приписів ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада.

При цьому ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Харкова, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Оскільки спірні нежитлові приміщення вибули з володіння власника з його волі (на підставі рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 №757/17 за результатами розгляду заяви ФОП Мусієнко Ю.М. про приватизацію), а не поза його волею, то підстав для витребування згідно зі статтею 388 ЦК України не вбачається.

Щодо принципу «пропорційності», то він передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

За сталою практикою ЕСПЛ «справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Тож, витребовуючи від ФОП Мусієнко Ю.М. як нового власника спірні нежитлові приміщення у комунальну власність, прокурор не звернув уваги на «індивідуальний і надмірний тягар» особи, яка набула спірне майно у законний спосіб - на підставі оплатного договору купівлі-продажу, укладеного з Управлінням комунального майна та приватизації.

Водночас суд також враховує, що перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16.02.2017 у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на майно без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, при розгляді справ, стороною яких є фізичні або юридичні особи та органи влади чи місцевого самоврядування, на захист прав яких виступає прокурор, який хоч і обґрунтовує своє звернення захистом прав держави чи певної спільноти, разом з тим фактичне розпорядження спірними матеріальними благами в кінцевому результаті отримують саме певні органи державної влади чи місцевого самоврядування, суд повинен забезпечити принцип рівності прав учасників. Таким забезпеченням і є вирішення питання щодо способу захисту як прав громади в особі Харківської міської ради, так і прав самого ФОП Мусієнка Ю.М., який був добросовісним набувачем майна.

Тож, у випадку задоволення відповідної позовної вимоги мало б місце й «непропорційне втручання у право на мирне володіння своїм майном» та, відповідно порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Водночас, як встановлено колегією суддів, спірні нежитлові приміщення станом на час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не належать на праві власності ФОП Мусієнко Ю.М., а належать третій особі.

Так, відповідно до свідоцтва від 09.05.2024, зареєстрованого в реєстрі за №868, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Межева І.М. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» (із змінами), статті 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, ВП №68328831, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Хабловим Валерієм Миколайовичем 08.05.2024, який було реалізовано ДП «СЕТАМ», посвідчила, що ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності майно, що складається з: нежитлових приміщень підвалу №0-16-:-0-19, 0-24, загальною площею 53,1 кв.м., в житловому будинку АДРЕСА_3 .

Згідно інформаційної довідки №393822428 від 06.09.2024 з Державного реєстру речових прав, нежитлові приміщення підвалу № 0-16-:-0-19, 0-24, загальною площею 53,1 кв.м. в житловому будинку АДРЕСА_3 , належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер: 868, виданий 09.05.2024, видавник: ПН ХМНО Межева І.М.

У зв`язку з чим, навіть у випадку задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового рішення, зазначені вище обставини виключали б можливість задоволення позовних вимог про витребування спірного майна на користь Харківської міської територіальної громади саме у ФОП Мусієнка Ю.М.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

На підставі викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції, з викладенням мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування додаткового рішення, яким стягнуто з Прокуратури Харківської області на користь ФОП Мусієнка Ю.М. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27326,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

У статті 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, відповідно до якої частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Згідно із частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 цього Кодексу).

Частина 5 статті 129 ГПК України передбачає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлену правову позицію, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Колегія суддів також враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статі 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Як свідчать матеріали справи, після ухвалення рішення 22.06.2024 від ФОП Мусієнко Ю.М. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнення з Прокуратури Харківської області 27326,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником до матеріалів справи надані копії таких документів: договір про надання правової допомоги №13/10 від 13.10.2020; додаток №1 від 13.10.2020 до договору про надання правової допомоги №13/10 від 13.10.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1149, видане Шамраєву М.Є., ордер на надання правничої допомоги серії АХ №1027237 від 13.10.2020, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 25.06.2021 до договору про надання правової допомоги №13/10 від 13.10.2020 та дублікати квитанції про оплату послуг.

З наданих документів вбачається, що 13.10.2020 між фізичною особою - підприємцем Мусієнком Юрієм Миколайовичем та адвокатом Шамраєвим Максимом Євгеновичем було укладено договір про надання правової допомоги №13/10, відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобов`язання за завданням клієнта надавати необхідну правову допомогу клієнту при провадженні, зокрема, господарських справ в будь-яких судах всіх рівнів, маючи право виступати в якості захисника та/або представника клієнта.

Відповідно до п. 5.1. вказаного договору розмір та порядок оплати гонорару адвоката встановлюється в додатку №1 до даного договору, що є його невід`ємною частиною.

Цей договір, якщо він достроково не буде припинений, діє до 13.10.2023 (п. 7.1. договору).

Відповідно до п. 1 додатку 1 від 13.10.2020 до договору про надання правової допомоги №13/10 від 13.10.2020 визначено, що оплата за надання правової допомоги адвоката проводиться клієнтом наступним чином: шляхом оплати частини гонорару, визначеної згідно з пунктом 13 цього додатку до договору, виходячи із вартості правової допомоги, визначеної пунктом 2 цього додатку до договору, за роботу (послуги), що була виконана чи підготовлена до виконання протягом 5 днів після виконання/підготовки, а також шляхом оплати іншої частини гонорару протягом 1 календарного місяця з моменту ухвалення позитивного для клієнта судового рішення у справі №922/2275/19 за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області до: 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, 3) фізичної особи - підприємця Мусієнка Юрія Миколайовича, про визнання недійсним договору та витребування майна. При цьому, під позитивним для клієнта рішенням сторони розуміють рішення про відмову в задоволенні позову або закриття провадження, або залишення позову без розгляду.

Пунктом 2 додатку 1 визначено, що вартість послуг адвоката з надання правової допомоги за договором складає 1051,00 гривень за одну годину із застосуванням коефіцієнту складності, що становить близько 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Коефіцієнт складності визначається в залежності від наявності/відсутності сталої судової практики. виду провадження, інстанційної юрисдикції, ціни позову та значення справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, зокрема тяжкості обвинувачення, а також у разі виїзду поза робоче місце адвоката, терміновості надання послуги або надання послуги у нічний час (п. 3 додатку 1).

Відповідно до п. 4 додатку 1 обсяг робіт, виражений у годинах, визначається на основі облікових даних адвоката про фактично витрачений час на виконання конкретних завдань, необхідних для належного надання послуг (виконання робіт). У цьому разі оплаті підлягає будь-який час адвоката на роботу за дорученнями клієнта, в тому числі час на складання, розгляд та підписання документів, вивчення матеріалів справи, підготовку документів для суду, час телефонних розмов та зустрічей з Клієнтом (іншими особами, що мають відношення до справи/доручення клієнта), зустрічі зі спеціалістами; час. затрачений на дорогу від дверей офісу і назад, участь у судових засіданнях тощо, а також інший час та/або час, затрачений на виконання роботи, що має відношення до справи/доручення клієнта (роботи з копіювання/сканування чи зшивання документів тощо).

Відповідно до п. 12 додатку 1 за наслідками його виконання сторони підписують акт виконаних робіт (наданих послуг).

25.06.2021 між клієнтом і адвокатом був складений акт виконаних робіт (наданих послуг) за договором, відповідно до якого вартість наданих послуг при розгляді справи №922/2275/19 Господарським судом Харківської області склала 27326,00 грн.

Як вбачається зі змісту акту виконаних робіт (наданих послуг) від 25.06.2021, адвокат надав, а клієнт прийняв наступні послуги при розгляді справи № 922/2275/19 Господарським судом Харківської області:

- ознайомлення з матеріалами справи (1 год.), коефіцієнт складності (1,0), вартість - 1051,00 грн;

- правовий аналіз/аналіз актуальної судової практики (4 год.), коефіцієнт складності (1,0), вартість - 4204,00 грн;

- підготовка заперечення (4 год.), коефіцієнт складності (1,0), вартість - 4204,00 грн;

- підготовка клопотання (2 шт.) (3 год.), коефіцієнт складності (1,0), вартість - 3153,00 грн;

- підготовка заперечення (зміненого) (8 год.), коефіцієнт складності (1,0), вартість - 8408,00 грн;

- підготовка додаткових пояснень (2 год.). коефіцієнт складності (1,0), вартість - 2102,00 грн;

- участь у судовому засіданні 1 інстанції (4 год.), коефіцієнт складності (1,0), вартість - 4204,00 грн.

Матеріали справи містять дублікати квитанцій АТ «ПриватБанк» щодо часткової оплати послуг: від 15.10.2020 на суму 3517,59 грн, від 20.10.2020 на суму 1497,00 грн, від 04.11.2020 на суму 1098,00 грн, від 29.01.2021 на суму 3517,59 грн, від 01.03.2021 на суму 3517,59 грн, від 28.05.2021 на суму 548,00 грн, від 28.06.2021 на суму 3000,00 грн.

Дослідивши подані докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведений перелік робіт у акті приймання-передачі наданих послуг відповідає змісту договору про надання правової допомоги та додатку №1, а також іншим матеріалам даної справи, якими підтверджується участь адвоката Шамраєва М.Є. у розгляді справи та складенні відповідних процесуальних документів (клопотання про зупинення провадження у справі від 15.10.2020 вх.№23965, клопотання про закриття провадження у справі від 15.10.2020 вх. №23966, заперечення від 15.10.2020 вх. №24017, заперечення (змінені) від 23.03.2021 вх.№6624, додаткові пояснення від 07.06.2021 №13288).

Водночас матеріали справи не містять клопотань інших учасників справи про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів враховує, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Суд також зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. У той же час, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15.04.2021 у справі №910/7540/19, відповідно до яких від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Тож твердження прокурора про те, що вартість послуг є завищеною, зводяться до його власної суб`єктивної оцінки змістовного навантаження кожного зі складених представником документів. При цьому жодного доказу неспівмірності заявлених до стягнення витрат заявником апеляційної скарги не надано.

Разом з тим, суд констатує, що інші доводи в іншій частині апеляційної скарги зводяться до незгоди останнього з розміром визначених позивачем витрат на правничу допомогу та по суті є суб`єктивною оцінкою сторони відповідності таких витрат визначеним процесуальним законодавствам критеріям.

На підставі викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення додаткового рішення без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 у справі №922/2275/19 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 у справі №922/2275/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.10.2024.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя Л.М. Здоровко