АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/106/22(947/12206/22)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Філінюка І.Г., Ярош А.І.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ОСОБА_1 - адвокат Варналій К.О.

від ОСОБА_2 - адвокат Башук Д.С.

від Приватного виконавця ВО Одеської області Парфьонова Г.В. - адвокат Зарецький І.Г.

від АТ "Райффайзен Банк" - адвокат Семеняка В.В.

арбітражний керуючий Шаргородський Д.В. особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та арбітражного керуючого Шаргородського Дмитра В`ячеславовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.04.2024 (повний текст складено та підписано 19.04.2024, суддя Найфлейш В.Д.)

у справі №916/106/22(947/12206/22)

за позовом ОСОБА_1

до 1) ОСОБА_2

2) Державного підприємства "СЕТАМ"

3) Суб`єкта оціночної діяльності (СОД) ОСОБА_3

4) Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича

Третя особа: Акціонерне товариство "Райффайзен Банк"

Про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів

в межах справи про №916/106/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, в якому просив суд:

- визнати недійсними електронні торги, які були проведені 30.12.2021 року Державним підприємством "СЕТАМ" (протокол проведення електронних торгів № 564918 по лоту № 476974) із продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101;

- визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим В.Г. по виконавчому провадженню № 56262984 (у складі зведеного виконавчого провадження 65330346) з примусового виконання виконавчого листа № 2-1112/11, виданого 21.05.2012 року Київським районним судом м. Одеси;

- визнати недійсним свідоцтво від 17.06.2022 р. про право власності на квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_2 , податковий номер/серія, номер паспорта НОМЕР_1 /КК056758, зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за № 1598;

- скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Іллічової Наталії Артемівни № 63906115 від 17.06.2022 р., в частині державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_2 , податковий номер/серія, номер паспорта НОМЕР_1 /КК056758, внесення вартості нерухомого майна у розділ № 101.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що електронні торги, та відповідно продаж майна боржника було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.04.2024 по справі №916/106/22(947/12206/22) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що під час виконавчого провадження було правомірно звернено стягнення на нерухоме майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а права позивача, як співвласника такого майна порушені не були.

З огляду на відмову у задоволення позовних вимог, місцевим господарським судом не вирішувалось питання щодо застосування строків позовної давності про які було заявлено відповідачем.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулись позивач та арбітражний керуючий Шаргородський Д.В. з апеляційними скаргами в якій просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати недійсними електронні торги, які були проведені 30.12.2021 року Державним підприємством «СЕТАМ»(протокол проведення електронних торгів № 564918 по лоту № 476974) із продажу квартири АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101;

- визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки, а саме, квартири АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. по виконавчому провадженню № 56262984 (у складі зведеного виконавчого провадження 65330346) з примусового виконання виконавчого листа № 2-1112/11, виданого 21.05.2012 року Київським районним судом м.Одеси;

- визнати недійсним свідоцтво від 17.06.2022р. про право власності на квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_2 , податковий номер/серія, номер паспорта НОМЕР_1 /КК056758, зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за №1598;

- скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеська області Іллічової Наталії Артемівни №63906115 від 17.06.2022р, в частині державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_2 , податковий номер/серія, номер паспорта НОМЕР_1 /КК056758.

Свої вимоги скаржники обґрунтовують тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому воно підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Так свої вимоги за апеляційною скаргою скаржники обґрунтовують наступним:

- судом першої інстанції не досліджено обставина рецензування звітів, виконаних відповідачем ОСОБА_3 та не надано їм належної оцінки;

- судом першої інстанції не досліджена обставина досягнення згоди між Банком та іпотекодавцем щодо вартості майна, яке продане з прилюдних торгів;

- місцевим господарським судом не досліджена обставина порушення приватним виконавцем порядку повідомлення позивача про результати оцінки в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», що позбавило його права своєчасно оскаржити її результати у судовому порядку, у наслідок чого порушено майнове право позивача на зменшення зобов`язань перед стягувачем;

- помилковим є посилання суду першої інстанції на обставин розгляду скарги дружини позивача на дії виконавця, оскільки в межах її розгляду обставини рецензування, наслідків перевірки виконавця судами цивільної юрисдикції не досліджувалися. Крім того, різні правовідносини та різний суб`єктний склад осіб в цивільній справі виключає преюдиціальність наслідків її розгляду під час дослідження обставин по справі, яка наразі є предметом апеляційного перегляду;

- поза увагою суду залишилась обставина зміни технічного стану реалізованого майна, а саме в частини збільшення його площі, що виключає законність продажу з аукціону, так як на електронні торги виставлено майно з іншими технічними характеристиками;

- суд належним чином не повідомив арбітражного керуючого Шаргородського Д.В. про розгляд цієї справи, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості виконати свій обов`язок, здійснювати заходи щодо захисту майна боржника, подати відзив або пояснення на позов, ознайомитися зі справою, тощо;

- місцевим господарським судом не взято до уваги судову практику Верховного Суду з аналогічних спорів;

- позивач вважає, що він звернувся до суду в межах строків позовної давності, а тому підстав для задоволення відповідної заяви відповідача немає;

- судом першої інстанції не досліджено обставини порушення виконавцем черговості стягнення, визначеною ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», а також не взято до уваги визначену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону на примусове звернення стягнення (відчуження без згоди власника) на предмет іпотеки, що є забезпеченням виконання зобов`язань, які підлягають реструктуризації на підставі заяви про проведення реструктуризації;

- проведення аукціону з продажу майна за ціною, що значно нижче ринкової (реальної) є порушення майнових прав як боржника, так й кредитора - АТ «Раффайзен Банк», оскільки у разі виставлення на аукціон майна за реальною, вищою ціною, та відповідного продажу майна за вищою ціною, вимоги банку були б задоволені у більшому обсязі.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 відкрито апеляційні провадження по цій справі та призначено справу до розгляду на 29.07.2024.

До суду надійшли відзиви на апеляційні скарги від ОСОБА_2 в яких остання просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що боржник скористався своїм правом на судове оскарження проведеної оцінки майна в межах оскарження дії приватного виконавця, однак судами було відмовлено у задоволені такої скарги, а тому на момент розгляду судом цієї справи, оцінка вартості майна боржника, виконана ОСОБА_3 є дійсною, що спростовує зворотні твердження апелянтів.

З приводу посилання скаржників на зміни технічного стану реалізованого майна в частині збільшення її метражу, відповідач зазначає, що позивач не надав докази того, що він повідомляв Банк та/або приватного виконавця про зміну площі спірної квартири. До того ж, умовами договору іпотеки було визначено, що іпотекодавець зобов`язаний не провадити будь-які будівельні роботи відносно предмета іпотеки.

Щодо не повідомлення про розгляд справи арбітражного керуючого Шаргородського Д.В., то як на тому наголошує відповідач, він не є новою стороною у справі. До нього, відповідні функції арбітражного керуючого виконувала інша особа, яка мала можливість подати відповідний відзив, пояснення тощо.

Посилання скаржників, у контексті цієї справи, на судову практику Верховного Суду, не є релевантним.

Вважає відповідач необґрунтованими й посилання апелянтів на порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки примусове відчуження майна боржника було здійснено вже після втрати чинності вказаним законом.

Судом апеляційної інстанції також отримано відзив на апеляційні скарги від АТ "Райффайзен Банк" в якому останній просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Так на переконання АТ "Райффайзен Банк" право позивача, як боржника в рамках виконавчого провадження за захистом якого він звернувся до суду не порушено, оскільки результатом електронних торгів стало ефективне виконання судового рішення, яке залишалось не виконаним протягом дев`яти років.

За твердженням Банку дія мораторію на примусове звернення стягнення на реалізований предмет іпотеки не поширюється, оскільки окрім реалізованої квартири, у власності боржника є інше майно, та останнім не надано доказів використання реалізованої квартири як місце постійного проживання позичальників.

Доводи про те, що реалізація арештованого майна, яке є спільним сумісним майном подружжя, відбулася без згоди іншого з подружжя на таку реалізацію, на думку Банку є необґрунтованими, оскільки зазначені порушення не тягнуть за собою визнання недійсними результатів електронних торгів.

Як відзначає Банк, саме в ході відкритих, прозорих та загальнодоступних торгів із реалізації арештованого нерухомого майна і сформувалась дійсна ринкова вартість майна боржник, а позивач не довів факту порушення правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результат торгів, а також порушення законних прав позивача.

АТ "Райффайзен Банк" також наголошує на тому, що позивач пропустив встановлений ст. 48 Закону України «Про іпотеку» 3 (трьох) місячний строк на звернення до суду з оскарженням результатів електронних торгів.

Ухвалою суду від 29.07.2024 розгляд справи було відкладено на 16.09.2024.

Ухвалою суду від 16.09.2024 розгляд справи було відкладено на 09.10.2024.

Під час судового засідання під 09.10.2024 представник ОСОБА_1 та арбітражний керуючий Шаргородський Д.В. підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні.

Представники ОСОБА_2 , Приватного виконавця ВО Одеської області Парфьонова Г.В. та АТ "Райффайзен Банк" надали пояснення у відповідності до яких не погоджуються із доводами та вимогами за апеляційними скаргами, просять залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 04.10.2005 між Акціонерний поштово-пенсійний Банк "Аваль" (правонаступником якого є АТ "Райффайзен Банк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0027/84/37623, за умовами якого Банком надано позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 64 000,00 дол. США. Кредит надавався на строк 120 місяців - до 04 жовтня 2015 року. Кредитні кошти призначені для придбання квартири/будинку.

20.04.2007 між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0027/82/73539, за умовами якого Банком надано Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 72 318,00 дол. США, а позичальник отримує кредит і зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору. Кредит надався терміном на 120 місяців - до 20.04.2017. Кредитні кошти призначені на споживчі цілі.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеними кредитними договорами між Банком та ОСОБА_4 було укладено 04.10.2005 і 20.04.2007 року договори поруки, за умовами яких ОСОБА_4 бере на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитними договорами.

Також, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 04.10.2005, між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки від 06.10.2005, посвідчений Горецькою В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за яким боржником передано в іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартира під номером АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 90,4 кв. м., у тому числі житловою площею 45,7 кв.м.

Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0027/82/73539 від 20.04.2007, між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки від 20.04.2007, посвідчений Горецькою В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №2976, за яким боржником передано в іпотеку Банку вищезазначену квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2012 у справі №1512/2-1112/11, позов АТ "Райффайзен Банк Аваль" задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на користь АТ "Райффайзен Банк Аваль" за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 04.10.2005 - 153 236,98 дол. США та за кредитним договором №014/0027/82/73539 від 20.04.2007 - 212 638,66 дол. США.

24.04.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. були відкриті виконавчі провадження № 56262984 (боржник ОСОБА_1 ) та № 56262947 (боржник ОСОБА_4 ).

Постановою приватного виконавця від 13.04.2021 виконавче провадження за № 56262984 (боржник ОСОБА_1 ) було об`єднано з іншим виконавчим провадженням №56264363 у зведене виконавче провадження за № 65330346. Також, постановою приватного виконавця від 13.04.2021 виконавче провадження № 56262947 (боржник ОСОБА_4 ) було об`єднано з виконавчим провадженням №56266095 у зведене виконавче провадження №65143704.

30.12.2021 відбулись торги з примусового продажу трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_1 . Переможцем визнано учасника №4 - ОСОБА_2 (ціна продажу: 933 200, 80 грн.).

Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що електронні торги, та відповідно продаж майна боржника було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні вимоги позивача визнання недійсними електронних торгів, які були проведені 30.12.2021 та визнання недійсним акту про реалізацію предмета іпотеки.

Колегія суддів зазначає, що вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду раніше виснувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (див., наприклад, постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (пункт 95), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане майно, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункти 52, 57) і від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункт 9.32)).

Подібні висновки викладено у постанові КГС ВС від 21.08.2024 у справі №953/24224/19.

Однак, як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач у даному випадку не звертався до місцевого господарського суду із відповідними вимогами про витребування майна, яке було реалізовано та торгах, на свою користь.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, колегія суддів наголошує, що видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є окремою нотаріальною дією, передбаченою статтею 34 Закону України "Про нотаріат", спрямованою на посвідчення відповідного права покупця, тобто юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. Тобто нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна на аукціоні, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення аукціону (див. близькі за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.112021 у справі № 925/1351/19, від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Тому визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить право та інтерес заявника, оскільки цей документ не зумовлює переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця та не породжує в останнього жодного права.

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів також не відповідає належному способу захисту. Близьких за змістом висновків щодо неналежності позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 43), 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19.

Обрання ж позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позивачем у даному випадку обрано неналежний спосіб захисту власних порушених прав, що відповідно є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегією суддів відхиляються твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що протоколом № 133 від 14.07.2022 засідання екзаменаційної комісії Фонду Державного майна прийняте рішення про позбавлення (анулювання) ОСОБА_3 , яким було здійснено оцінку реалізованого на торгах майна, спеціалізації на оцінку нерухомого майна, оскільки, як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідна оцінка була проведена 05.03.2021, тобто до прийняття відповідного рішення екзаменаційної комісії Фонду Державного майна.

Слід також зауважити на тому, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18) та від 12.06.2019 у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19).

З матеріалів справи вбачається, що 10 червня 2021 року ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії приватного виконавця під час виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №1512/2-1112/11, у якій просила суд, зокрема, визнати оцінку, виконану СОД Сусловим В.Б. у формі звіту, щодо вартості квартири за адресою: за адресою: АДРЕСА_3 такою, що не підлягає застосуванню.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2022 у справі №1512/2-1112/11 було відмовлено у задоволенні скарги адвоката Довженка Олексія Юрійовича у зв`язку із недоведеністю у судовому засіданні стороною скаржника того, що зазначеними діями або бездіяльністю приватного виконавця, були порушені права або інтереси боржників.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.07.2023 у справі №1512/2-1112/11 вищезазначену ухвалу було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.03.2024 у справі №1512/2-1112/11 вищезазначені ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2022 та постанову Одеського апеляційного суду від 06.07.2023 залишено без змін.

Отже, на даний час, оцінка, виконана СОД Сусловим В.Б. у межах виконавчого провадження № 56262984 у формі звіту щодо вартості квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є дійсною.

З приводу посилання апелянта на не дослідження місцевим господарським судом обставини досягнення згоди між Банком та іпотекодавцем щодо вартості майна, яке продане з прилюдних торгів, судова колегія зазначає таке.

У відповідності до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання.

У даному випадку наявні матеріали справи не містять доказів того, що сторони виконавчого провадження у законодавчо визначений строк визначили (погодили) вартість майна боржника.

А тому, з огляду на те, що сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника, шляхом залучення суб`єкта оціночної діяльності.

При цьому, колегією суддів не приймаються до уваги доводи позивача з приводу визначення вартості майна у договорі іпотеки, оскільки, така сума є вартістю предмету іпотеки на момент укладення такого договору, а не є погодженням сторонами ціни продажу предмету іпотеки на публічних торгах, як то передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

З приводу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив обставину зміни технічного стану спірної квартири в частині збільшення її метражу, колегія суддів відзначає, що відповідно до договору іпотеки від 06.10.2005, посвідченого Горецькою В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим №180, за яким боржником передано іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартира під номером АДРЕСА_1 , площа вказаної квартири становить саме 90,4 кв. м.

Така ж саме площа квартири вказана й у Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Крім того, визначаючи вартість такої квартири, на замовлення приватного виконавця, суб`єкт оціночної діяльності виходи саме із площі квартири, яка складає 90,4 кв. м.

Відповідно саме з такими характеристиками квартиру під номером АДРЕСА_1 , передано на торги.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу не повідомлення судом першої інстанції арбітражного керуючого Шаргородського Д.В. про розгляд цієї справи, з наступних підстав.

За приписами ст.1 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий - це фізична особа, яка отримала відповідне свідоцтво та інформація про яку внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.

У відповідності до приписів Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий призначається та відсторонюється від виконання обов`язків ухвалою суду.

Так, судова колегія зазначає, що під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 повноваження керуючого реструктуризацією боржника виконувала арбітражна керуюча Нікітіна Ганна Едуардівна, яку судом першої інстанції було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, та остання не була позбавлена скористатись своїм правом на подання відповідних пояснень, заперечень тощо приводу заявлених позовних вимог.

Разом з цим, арбітражного керуючого Шаргородського Д.В. було призначено керуючим реструктуризацією ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04.2024, тобто день прийняття оскаржуваного рішення, що відповідно виключає його попереднє повідомлення про розгляд даної справи та прийняття рішення, оскільки до 09.04.2024 останній не був учасником справи про банкрутство ОСОБА_1

Залишаються поза увагою суду й твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджено обставини порушення виконавцем черговості стягнення, визначеною ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки наявні матеріли справи не містять, а позивачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження того, що у власності боржника були грошові кошти та рухоме майно, за рахунок яких можливо було б погасити існуючу заборгованість перед банком та повністю задовольнити вимоги останнього, без необхідності реалізації нерухомого майна боржника на торгах.

Спростовуються наявними матеріалами справи й твердження апелянта про те, що призначені на 24.05.2022 торги були проведені з порушенням передбаченого ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» місячного строку з моменту проведення останніх торгів 12.04.2022, які не відбулися.

Так, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було винесено ухвалу від 13.05.2021 у справі №522/8102/21 про вжиття заходів забезпечення позову, якою зупинено стягнення за виконавчим листом № 2-1112/11 виданим 21.05.2012 Київським районним судом м. Одеси та за виконавчим листом № 2-2371/10 виданим 16.08.2010 року Київським районним судом м. Одеси про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кредитної заборгованості.

Після скасування вищезазначеної ухвали Приморського районного суд м. Одеси від 13.05.2021 та поновлення вчинення виконавчих дій на підставі постанови приватного виконавця Парфьонова Г.В. від 14.12.2021, повторний електронний аукціон з реалізації спірної квартири був призначений на 30.12.2021, тобто з дотриманням місячного строку.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про те, що у нього та його дружини - ОСОБА_4 існує різний обсяг зобов`язань за кредитними договорами, з огляду на таке.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з положеннями статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, зокрема кредитного договору №014/0027/84/37623 від 04.10.2005 та кредитного договору №014/0027/82/73539 від 20.04.2007, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є солідарними боржниками, а тому в рівних частинах відповідають за взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами.

Щодо посилання апелянта на порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», слід зазначити таке.

Пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/ або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Разом з цим, відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто - 23.09.2021.

Як вбачається з протоколу №564918 проведення електронних торгів, відчуження спірної квартири відбулося 30.12.2021, тобто після втрати чинності вищевказаного Закону.

До того ж, як свідчать наявні матеріли справи, реалізоване на торгах майно, не є єдиним місцем проживання боржника та у власності останнього також перебувало інше нерухоме житлове майно.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що порушення наведенні скаржниками в апеляційних скаргах не знайшли свого підтвердження, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 09.04.2024 відсутні, що зумовлює залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.04.2024 по справі №916/106/22(947/12206/22) залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.10.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Філінюк І.Г.

Суддя Ярош А.І.