ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2024м. ДніпроСправа № 904/792/24

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

дослідивши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №904/792/24

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат"

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою №НЮС-01/21 від 16.02.2024 про стягнення 307.169,53 грн, з яких: 63.841,93 грн трьох процентів річних, 243.327,60 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 по справі №904/393/23, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 012 313,00 грн., з яких плата за користування вагонами в сумі 1 901 900,16 грн. та збір за зберігання вантажу в сумі 110 412,84 грн.

Позивач зазначає, що, враховуючи порушення строків виконання грошових зобов`язань щодо внесення плати за користування вагонами по відомостям плати за користування вагонами ф.ГУ-46 № 09079366, 09079367, 10079369, 11079370, 11079371, 13079374 у розмірі 1 901 900,16 грн. з ПДВ та збору за зберігання вантажу по накопичувальних картках ф.ФДУ-92 №09079042, 09079043, 09079046, 12079049, 13079050, 13079051, 13079052, 13079053, 14079064 у розмірі 110 412,84 грн. з ПДВ, відповідач позивачу має сплатити три проценти річних у сумі 63 841,93грн. та інфляційні втрати у сумі 243 327,60 грн.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/792/24 визначено суддю БОНДАРЄВА Едуарда Миколайовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2024.

Ухвалою від 04.03.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано надати належні докази сплати судового збору у розмірі 2.684,00 грн. та відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача.

Ухвалою від 11.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи прийнято здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).

Розпорядженням керівника апарату від 14.08.2024 №342 було призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/792/24 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2024.

Ухвалою від 19.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).

Через систему «Електронний суд» 18.03.2024 від відповідача надійшов відзив, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимогу, а у разі якщо суд дійде висновку про задоволення позовних вимог, просить зменшити розмір стягнення інфляційних втрат та 3% відповідно до положень ст. 233 ГК України, 551 ЦК України на 90%.

Через систему «Електронний суд» 14.06.2024 надійшла заява, у якій відповідач просить застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку зі спливом строку позовної давності. У разі якщо суд дійде висновку про повне або часткове задоволення позовних вимог, прошу зменшити розмір стягнення інфляційних втрат та 3% відповідно до положень ст. 233 ГК України, 551 ЦК України на 90%.

Через систему «Електронний суд» 19.06.2024 від позивача надійшла заява, у якій позивач просить відмовити відповідачу у заяві про застосування строку позовної давності.

Через систему «Електронний суд» 08.07.2024 від відповідача надійшла уточнена заява про застосування строків позовної давності.

Через систему «Електронний суд» 16.09.2024 від відповідача надійшли додаткові пояснення.

Через систему «Електронний суд» 17.09.2024 від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 по справі № 904/39/23, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача плату за користування вагонами у розмірі 1.901.900,16 грн та збір за зберігання вантажу у розмірі 110.412,84 грн, яке відповідач добровільно виконав 03.08.2023, сплативши позивачу 2.012.313,00 грн.

Неправомірні дії відповідача призвели до порушення з його боку строку виконання грошового зобов`язання по договору, а тому він має сплатити позивачу три проценти річних - та інфляційні втрати.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач зазначає про те, що затримка сталася через об`єктивні обставини, незалежні від його волі. Водночас відповідач сплатив стягнуті судом суми, але вважає, що стягнення додаткових штрафів принесе йому великі збитки.

Відповідач просить застосувати ст. 551 ЦК України та ст. 223 ГК України. З урахуванням військового стану, комендантської години та відповідного рішення правління АТ «Укрзалізниця», просить вважати ці обставини винятковими для зменшення розміру стягнення. Відповідач продовжував виконувати свої зобов`язання попри негативні наслідки воєнних дій, які обмежили його господарську діяльність.

Враховуючи важливість підприємства як об`єкта критичної інфраструктури, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У разі задоволення позову зменшити розмір інфляційних втрат та 3% на 90%.

Також, відповідач зазначає, що з урахуванням умов п. 7.3. договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за період з моменту їх нарахування (липень 2022 року) по 26.02.2023 є такими, що пред`явлені зі спливом строку позовної давності.

Відтак, відповідач просить застосувати до позовних вимог позовну давність, у разі задоволення позову зменшити розмір стягнення інфляційних втрат та 3% відповідно до положень ст. 233 ГК України, 551 ЦК України на 99%.

Стислий виклад позиції позивача на позицію відповідача

Позивач вказує, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Відтак, на думку позивача позов був поданий в межах трирічного строку.

Також додатково позивач зазначає, що відповідно до п. 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Додаткові пояснення відповідача

Відповідач зазначає, що відповідно до п. 2.1.7 договору, відповідач повинен підписувати накопичувальні картки та відомості плати за користування вагонами протягом двох робочих днів від дня надання послуг. Однак цей строк стосується саме підписання документів, а не оплати чи списання коштів. У договорі та законодавстві відсутні чіткі строки для списання коштів після підписання документів без застережень, тому не можна встановити момент прострочення оплати відповідачем у разі підписання з застереженнями.

На думку відповідача, позивач не надав належних обґрунтувань початку прострочення оплати. Відповідач здійснив попередню оплату згідно з умовами договору, що підтверджує відсутність порушення грошового зобов`язання. Відповідно, підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення відсутні.

Заперечення позивача на додаткові пояснення відповідача

Позивач вважає пояснення відповідача безпідставними, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі №904/393/23, залишеним без змін апеляційним та касаційним судами, суд підтвердив затримку вагонів з вини відповідача та правомірність нарахування позивачем плати за користування вагонами.

Відповідач добровільно сплатив зазначену суму 03.08.2023, що підтверджує виконання рішення суду. Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені судом у справі, не потребують доказування в інших справах з участю тих самих осіб.

Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів передбачає, що сплата послуг має підтверджуватися документами, підписаними без заперечень протягом двох робочих днів. Відповідач не погоджувався на списання коштів, що унеможливило своєчасні платежі залізниці.

Спірні суми (3% річних та інфляційні втрати) врегульовані ст. 625 Цивільного кодексу України. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляції та річних від простроченої суми.

Отже, на думку позивача, він має правові підстави для нарахування та застосування інфляційних втрат і 3% річних, оскільки заперечення відповідача є безпідставними.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять обставини: правомірного нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Суд встановив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 встановлені такі обставини.

20.03.2020 Позивач (Залізниця) з Відповідачем (Власником колії) уклали договір про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ "ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ", яка примикає до станції Інгулець ДП "Придніпровська залізниця" № ПР/М-20240/НЮдч (далі Договір), за п.1.1 якого, згідно зі Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів залізничним транспортом України і на умовах цього договору експлуатується під`їзна колія, яка належить Власнику, що примикає до станції Інгулець РФ "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" стрілкою № 5 до продовження станційної колії № 3 та стрілкою № 23 до продовження станційної колії № 2. Під`їзна колія обслуговується власним локомотивом.

Межею під`їзної колії є знаки "Межа під`їзної колії" встановлено на продовженні колії № 3 біля вхідного світлофора "НІ", на продовжені колії № 2 біля вхідного світлофора "НІІ".

Розгорнута довжина під`їзної колії складає 50 624,66 погонних метрів (п. 2 Договору).

Рух поїздів на під`їзній колії здійснюється з додержанням Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, Інструкції з сигналізації на залізницях України, Інструкції про порядок обслуговування і організації руху на під`їзній колії (п. 4 Договору).

Відповідно до п. 5 Договору здавання вагонів для під`їзної колії здійснюється за повідомленнями, які передає відповідальний працівник станції Інгулець по телефону відповідальному працівнику залізничного цеху ПрАТ "ІНГЗК" не пізніше, ніж за 2 години до пред`явлення вагонів до здавання, з реєстрацією у "Книзі повідомлень про час подання вагонів під навантаження або вивантаження" форми ГУ-2.

Згідно з п. 6,7 Договору вагони для під`їзної колії Власника подаються локомотивом залізниці на одну з колій № 1,2,3,IV,5,6,7,8,9,10 станції Інгулець за вказівкою чергового по залізничній станції Інгулець, де здійснюються передавальні операції з вагонами у технічному та комерційному відношенні. Подальший рух вагонів здійснюється локомотивом Власника колії. Всі вагони здаються на під`їзну колію у тій кількості, в якій прибули на станцію Інгулець, але не більше 260 осей, вагою не більше 1430 тонн.

Про готовність вагонів до відправлення з під`їзної колії відповідальний працівник залізничного цеху ПрАТ "ІНГЗК" повідомляє по телефону відповідного працівника станції примикання Інгулець залізниці не пізніше, ніж за одну годину до пред`явлення вагонів до здачі залізниці, з наступним наданням письмового повідомлення за формою, встановленою Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 (п. 8 Договору).

Відповідно до п. 9 Договору з під`їзної колії вагони здаються за повідомленнями:

- вагони, навантажені концентратом залізорудним цілими маршрутами, сформованими у відповідності з ПТЕ і планом формування поїздів;

- інші у тій кількості, у якій були передані.

З під`їзної колії ПрАТ "ІНГЗК" на станцію Інгулець вагони здаються у кількості не більше 240 осей, максимальною вагою 5100 тонн.

Вагони, що повертаються з під`їзної колії, подаються локомотивом Власника колії на одну з колій № 1,2,3,IV,5,6,7,8,9,10 станції Інгулець, за вказівкою чергового по залізничній станції Інгулець, де здійснюється приймання вагонів Залізницею у технічному та комерційному відношенні.

Середньодобова переробна спроможність по основним вантажам фронтам наведена у додатку 1 до договору. Час перебування вагонів на під`їзній колії обчислюється з моменту закінчення передавальних операцій при передачі вагонів Залізницею Власнику колії до моменту закінчення цих операцій при поверненні вагонів Залізниці (п. 10 Договору).

Для під`їзної колії встановлюється загальний термін перебування усіх вагонів - 12,0 год. (п. 11 Договору).

Відстань для нарахування збору за подачу, забирання вагонів встановлюється 0 км в обидва кінці (п. 13 Договору).

Відповідно до п. 14 Договору Власник колії сплачує залізниці:

- за користування вагонами - згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами;

- за зберігання вантажів у вагонах - у разі затримки їх з причин, залежних від Власника колії, після закінчення терміну безоплатного зберігання, сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї) - згідно з Правилами зберігання вантажів;

- інші збори і плати за додаткові роботи та послуги, які виконує Залізниця для Власника колії - згідно з діючими нормативними документами.

Збори і плати вносяться на підставі ст. 62 Статуту залізниць України у національній валюті України, на умовах попередньої оплати на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання філії "ЄРЦД".

Пунктом 15 Договору встановлено, що Власник копії несе відповідальність за схоронність вагонного парку відповідно до ст. 124 Статуту залізниць України, розділу ІV "Порядок розрахунку розмірів збитків за пошкодження вантажних вагонів" Правил користування вагонами і контейнерами.

Вагони з під`їзної колії повертаються очищеними від вантажу, із знятими реквізитами кріплення після розвантаження, промитими у випадках, передбачених

Правилами перевезення вантажів навалом і насипом, згідно зі ст. 35 Статуту залізниць України.

Відповідно до додаткової угоди № 4 від 20.09.2021 цей Договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками Сторін, і діє з 01.04.2020 до 31.03.2025 включно.

У червні та липні 2022 року за накладними № 47877790, 47872486, 38787487, 47877816, 47887484, 85962, 85849, 85848, 85847, 85844, 85840, 85841, 85842, 85846, 001281, 001274, 001275, 001276, 001277, 001278, 001280, 26207, 26208, 26210, 28798, 25855, 86036, 86025, 85853, 26422, 26421, 26433, 26432, 26428, 26426, 26425, 47818885, 32243271, 47913827, 47903208, 29032, 29031, 226555, 226548, 226571, 02894, 02843, 02842, 02837, 02687, 02703, 02691, 85198, 226506, 02838, 02693, 02698, 226522, 226514, 226563, 226530, 29029, 25913, 25948, 25947, 25946, 47920707, 47819511, 47695812, 47875679, 47825633, 47872478, 47853643, 47913827, 26427, 26429, 26430, 26424, 85843, 85845, 85786, 26209, 001279, 26350, 26431, 26423, 47875679, 47875695, 47861984, 47844568, 47844600, 40281222, 47839436, 47819503, 47839386, 47839444, 40274961, 47836887, 02826, 02825, 85550, 85549, 85546, 85547, 85546, 85544, 85543, 85537, 225367, 000064, 000065, 000066, 009552, 009551, 25911, 25912, 25908, 25909, 25910, 009535, 009536, 25915, 25914, 85183, 38796173, 47854989, 47854997, 47855044, 47855051, 02954, 02953, 02952, 02913, 02917, 02916, 02915, 02920, 02919, 02923, 02942, 02940, 02935, 02932, 02951, 02939, 02962, 02964, 02958, 02948, 02947, 02946, 02957, 02956, 02955, 47855077, 47854963, 47854948, 47859798, 47855028, 47854930, 47855093, 47896113, 47863527, 47855069, 47851043, 4778995, 02945, 02961, 02960, 02959, 02966, 02965, 02963, 02936, 02937, 02938 Залізницею прийнято до перевезення на адресу одержувача - ПрАТ "ІНГЗК" порожні власні вагони, станція призначення Інгулець Придніпровська залізниця.

На виконання Договору, Позивач повідомив Відповідачеві про запланований час подачі вагонів, що підтверджується записами в книзі повідомлень форми ГУ-2.

Після прибуття на станцію призначення вагони затримані на коліях станції Інгулець, про що складено Акти загальної форми ГУ-23 № 799, 800, 801, 803, 805, 808, 809 від 09.07.2022, № 810 від 10.07.2022, № 818 від 11.07.2022, підписані представниками станції та Відповідача.

Повідомлення про затримку вагонів на підходах до станції призначення з вини Відповідача вручені представникові вантажоодержувача своєчасно, що підтверджується витягами з книги повідомлень форми ГУ-2.

За весь час затримки вагонів на станції Інгулець з вини вантажовласника Позивачем нараховано та заявлено до стягнення з Відповідача плату за користування спірними вагонами у загальній сумі 1 901 900,16 грн., яка включена до Відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46: 09079366, 09079367, 10079369, 11079370, 11079371, 13079374 та збір за зберігання вантажу за накопичувальними картками ф. ФДУ-92 09079042, 09079043, 09079046, 12079049, 13079050,13079051, 13079052, 13079053, 14079064 на суму 110 412,84 грн.

Відомості плати, накопичувальні картки представники Відповідача підписували із застереженнями, за якими Відповідач не визнає своєї вини в затримці, у зв`язку із-за перезабезпечення порожніми вагонами та перевищення переробної спроможності під`їзних колій ПрАТ "ІНГЗК", відсутності вільних колій, перевищення вагонів, що подаються.

Наведені обставини стали причиною звернення позивача з позовом та були є предметом спору у справі №904/393/23.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 1.901.900,16 грн плати за користування вагонами, 110.412,84 грн збору за зберігання вантажу, 30.184,69 грн судового збору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 залишено без задоволення; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 залишено без змін.

Ухвалою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.09.2024 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23.

24.07.2023 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023, залишеного без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023, які набрали законної сили 06.07.2023, видано наказ.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач вказує, що відповідно до витягів з реєстру документів по рахунку зі спеціальним режимом використання за 03.08.2023 відповідач добровільно виконав рішення суду по справі №904/393/23, сплативши позивачу платіж в сумі 2.012.313,00 грн.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач нарахував на заборгованість, яка встановлена судовим рішенням у справі № 904/393/23, а саме 63.841,93 грн трьох процентів річних, 243.327,60 грн інфляційних втрат, які просить стягнути з відповідача.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову позивач визначив 63.841,93 грн трьох процентів річних, 243.327,60 грн інфляційних втрат.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В ч. 3 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оцінивши зміст договору, господарський суд встановив, що сторонами погоджено його істотні умови.

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов`язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 1.901.900,16 грн плати за користування вагонами, 110.412,84 грн збору за зберігання вантажу, 30.184,69 грн судового збору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 залишено без задоволення; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23 залишено без змін.

Ухвалою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.09.2024 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023 у справі № 904/393/23.

24.07.2023 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2023, залишеного без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2023, які набрали законної сили 06.07.2023, видано наказ.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував три проценти річних за загальний період прострочення з 10.07.2022 до 31.07.2023 на загальну суму 63.841,93 грн

Господарський суд перевірив здійснений позивачем розрахунок трьох процентів річних та визнав його арифметично вірним.

Позивач нарахував інфляційні втрати за період з липня 2022 року по липень 2023 року на загальну суму 243.327,60 грн.

Господарський суд перевірив здійснений позивачем інфляційних втрат та визнав його арифметично вірним.

Відповідач надав свій контррозрахунок, з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності, також просив суд зменшити розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат на 90%.

Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає, що якщо позовні вимоги визнані господарським судом обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але у будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відтак, строк позовної давності може бути застосовано судом лише у разі, коли позовна заява підлягає задоволенню.

Так відповідач вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що були нараховані в липні 2022 року, становить 1 рік і сплинув в липні 2023 року.

Відповідно, в липні 2023 року зі спливом позовної давності про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу сплила й позовна давність за вимогою про сплату збитків з процентів і сум інфляційних нарахувань згідно зі статтею 625 ЦК України.

Суд не погоджується з таким твердженням відповідача з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як зазначено у ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:

1) про стягнення неустойки (штрафу, пені);

2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації.

У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості;

3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу);

4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу);

5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу);

6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу);

7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу);

8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

Разом з тим суд звертає увагу, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 Розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п. 12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, Кабінет Міністрів України постановою від 19.08.2022 №928 вніс зміни, зокрема, до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 31.12.2022. В подальшому дію карантину продовжено до 30.06.2023.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 скасовано з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Також відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено військовий стан в Україні. В подальшому військовий стан в Україні неодноразово продовжувався. Зокрема, строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 10.11.2024.

Нарахування спірних у справі сум (3% річних та інфляційних втрат) врегульовано статтею 625 Цивільного кодексу України, згідно з якою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 по справі №918/650/21).

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), а також Верховним Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 01.06.2021 у справі №910/9544/19, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 10.04.2018 у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 у справі №908/1394/17.

У постанові Верховного Суду від 27.04.2018 у справі №908/1394/17 зауважено, що за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14- 241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019р. у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 63.841,93 грн трьох процентів річних та 243.327,60 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому розмірі згідно з неспростованим відповідачем розрахунком позивача, з яким погоджується господарський суд (такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 (п. 90).

Щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат

Відповідач зазначає про те що затримка сталася через об`єктивні обставини, незалежні від його волі. Водночас відповідач сплатив стягнуті судом суми, але вважає, що стягнення додаткових штрафів принесе йому великі збитки. Просить застосувати ст. 551 ЦК України та ст. 223 ГК України. З урахуванням військового стану, комендантської години та відповідного рішення правління АТ «Укрзалізниця», та просить вважати ці обставини винятковими для зменшення розміру стягнення. Відповідач продовжував виконувати свої зобов`язання, попри негативні наслідки воєнних дій, які обмежили його господарську діяльність.Враховуючи важливість підприємства як об`єкта критичної інфраструктури, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У разі задоволення позову зменшити розмір інфляційних втрат та 3% на 90%.

Позивач просить господарський суд у задоволенні клопотання відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат відмовити.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи тощо.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та засадах господарського судочинства, визначених статтею 2 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Нарахування процентів річних, передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України, тісно пов`язане із застосуванням індексу інфляції, що свідчить про компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом частини другої вказаної статті нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте, у даному випадку сторонами не встановлювався інший розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, а нарахування процентів здійснено позивачем у розмірі, встановленому ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме у розмірі 3% річних. Ці нарахування не є неспівмірно великими у порівнянні з сумою боргу (проценти річних складають лише 15,26% від загальної суми стягнення), тому суд не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованих 3% річних.

Крім того, враховуючи можливість зменшення розміру виключно неустойки (штрафу, пені), що прямо встановлено нормами статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, законодавством не передбачено можливості суду зменшити нараховані інфляційні втрати.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для зменшення заявленої до стягнення позивачем суми 3% річних та інфляційних втрат. При цьому відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що прострочення відповідача сталося з вини позивача.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач суду не надав.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників справи суд з урахуванням п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4.607,54 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (50064, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, буд. 47; ідентифікаційний код 00190905) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49602, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 108; ідентифікаційний код 40081237) 63.841,93 грн (шістдесят три тисячі вісімсот сорок одну грн 93 к.) трьох процентів річних, 243.327,60 грн (двісті сорок три тисячі триста двадцять сім грн 60 к.) інфляційних втрат, 4.607,54 грн (чотири тисячі шістсот сім грн 54 к.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Дупляк