ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 Справа № 914/1208/24

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м. Львів

про стягнення 8 668, 00 грн

Суддя Наталія Мороз

за участю секретаря судового засідання

Соломії Дицької

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: С. Найда

Суть спору:

В провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі 8 668,00 грн.

Ухвалою суду від 14.05.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 04.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 02.07.2024.

Ухвалою суду від 02.07.2024 заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 01.07.2024 з додатками повернуто заявнику; засідання відкладено на 30.07.2024.

Ухвалою від 30.07.2024 суд вирішив відзив Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без розгляду; розглядати справу № 914/1208/24 за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; справу призначити до розгляду в підготовчому засіданні на 05.09.2024.

У зв`язку з перебуванням судді Наталії Мороз у період з 03.09.2024 по 05.09.2024 на лікарняному, розгляд справи № 914/1208/24, призначений на 05.09.2024 не відбувся.

Ухвалою суду від 09.09.2024 підготовче засідання відкладено на 01.10.2024.

30.09.2024 через систему «Електронний суд» позивачем подано додаткові письмові пояснення у справі.

Ухвалою суду від 01.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 04.09.2024 про долучення доказів до матеріалів справи; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 07.10.2024.

04.10.2024 через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про долучення доказів та поновлення строку на їх подання.

В судове засідання 07.10.2024 представник позивача не з`явився, причин неявки не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, просить задоволити клопотання про долучення доказів, поновлення строку на подання доказів. Крім того, дав пояснення по суті спору, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні ухвалою суду, постановленою у вигляді занесення відомостей до протоколу судового засідання, суд ухвалив задоволити клопотання відповідача про долучення доказів, на підставі ст. ст. 80, 119 ГПК України та поновити строк для подання доказів та долучити їх до матеріалів справи.

Позиція позивача.

Посилається на укладення з відповідачем договору суборенди місця для торгівлі на території ринку «Левандівський». Сторони у договорі не встановлювали фіксованої місячної орендної плати та визначили, що така узгоджується щомісячно за згодою сторін залежно від загального використання електроенергії.

Після завершення строку дії договору оренди відповідач продовжив користуватись об`єктом оренди та здійснювати орендні платежі, однак, на думку позивача, такі орендні платежі не відповідали вартості орендної плати у зв`язку з чим, у відповідача виникла заборгованість в розмірі 8 668,00 грн за період листопад-грудень 2023 року.

Посилаючись на ст.ст.22, 1212 ЦК України, просить задовольнити позовні вимоги повністю.

У відповідності до письмових пояснень від 30.09.2024, просить суд суму боргу стягнути як заборгованість орендаря з орендної плати, а не безпідставно збережені кошти як вказано в позовній заяві.

Позиція відповідача.

У відзиві зазначає, що договір оренди не припинився, а продовжив свою дію в силу ст. 764 ЦК України, оскільки орендар продовжив користування майном, а орендодавець не висловив жодних заперечень та не надсилав листів про припинення договору. Одночасно відповідач не погоджується із встановленим розміром орендної плати та вважає, що він нічим не обґрунтований, а здійснених позивачем розрахунок не містить жодного обґрунтування підстав нарахування орендної плати у таких розмірах. У зв`язку з даними обставинами відповідачем здійснювалась плата за середньоринковими цінами за аналогічні послуги у м. Львові.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обставини справи.

01.10.2022 між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (позивач, за договором орендодавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (відповідач, за договором орендар) укладено договір суборенди № 20/2022.

Відповідно до п.1.1 договору № 20/2022 від 01.10.2022, орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування місце для торгівлі на території ринку «Левандівський» за адресою: АДРЕСА_1 , надалі «Об`єкт оренди», на якому розташована споруда № 20 загальною площею 23,5 м кв.

Відповідно до п.6.1 договору, даний договір укладено у двох примірниках на термін з 01 жовтня 2022 до 30 вересня 2023.

Відповідно до п.4.1 договору, плата за послуги по утриманню «Об`єкта оренди» визначається за домовленістю сторін, розраховується щомісячно та залежить від загального використання електроенергії в місцях проведення торгівлі. Кошти підлягають внесенню щомісячно до 5 (п`ятого) числа поточного місяця, шляхом внесення готівки у касу або на поточний рахунок орендодавця.

Відповідно до п.3.1.1 договору, орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендодавцю орендну плату.

Відповідно до п.2.2 договору, орендодавець має право: протягом усієї дії цього договору переглядати розмір плати, встановленої п.4.1 даного договору. Про наступні зміни орендар має бути повідомлений не пізніше, ніж за 10 (десять) днів до їх введення.

Як вказує позивач, у вересні 2023 року ним було прийнято рішення про збільшення розміру орендної плати про що, за його словами, було повідомлено усіх орендарів, в тому числі і відповідача.

09.08.2023 ФОП ОСОБА_1 видано наказ № 20, яким піднято розмір орендної плати ФОП ОСОБА_2 з 9 416, 00 грн до 10 970, 00 грн з 01 жовтня 2023 року.

Після завершення дії договору, відповідач продовжив користуватись об`єктом оренди протягом жовтня-грудня 2023 року, за що здійснив три платежі у розмірі 11 255, 00 грн, 6 000, 00 грн та 5 375, 00 грн відповідно.

01.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ярмарок» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди № 1.

Предметом договору є місця для ведення підприємницької діяльності на території ринку «Левандівський» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 872,06 м. кв.

Пунктом 3.2.1 встановлено, що орендар має право передавати орендовані площі у платне користування для здійснення торгівлі іншими особами.

27.12.2023 між сторонами було укладено новий договір суборенди щодо місця для торгівлі на території ринку «Левандівський» за адресою: м. Львів вул. Широка, 65-А, надалі «Об`єкт оренди», на якому розташована споруда № 20 загальною площею 23,5 м кв.

07.03.2023 позивач направляв на адресу відповідача вимогу № 3 про сплату боргу у розмірі 8 668, 00 грн за фактичне користування об`єктом оренди за листопад-грудень 2023 року.

Згідно консультаційної довідки № 03/09-24 від 03.09.2024, діапазон орендних ставок торгівельних площ непродовольчих товарів на ринках міста Львова, що склалася на 01 жовтня 2022 року складає 162-280 грн/кв. м.

На думку позивача, у відповідача наявна заборгованість щодо орендної плати за листопад-грудень 2023 року у розмірі 8 668, 00 грн, що і стало причиною звернення до суду.

Оцінка суду.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Згідно з ч.3 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021 у справі № 902/743/18, при поданні заяви про зміну підстав позову позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК України.

Виходячи зі змісту поданих позивачем додаткових пояснень від 30.09.2024, суд розцінює їх як відповідь на відзив (подану з пропуском встановленого судом строку), однак не може брати такі до уваги в контексті заяви про зміну правових підстав позову, оскільки вони подані з порушенням порядку, імперативно встановленого процесуальним законом.

Враховуючи наведене, справа розглядається в межах вимог, які заявлено позивачем у позовній заяві.

Згідно з приписами ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно із ч. 4 цієї статті, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

В даному випадку, між сторонами виникли взаємні права та обов`язки із договору оренди (суборенди).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Статтею 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, після припинення договору оренди від 01.10.2022 № 20, відповідачка продовжила користуватись об`єктом оренди, одночасно, у матеріалах справи відсутні заперечення позивача щодо продовження дії договору.

Відтак, суд дійшов висновку, що договір оренди (суборенди) від 01.10.2022 № 20 продовжив свою дію, та діяв до 27.12.2023 року, тобто до моменту укладення нового договору.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 762 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 762 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За своєю юридичною суттю, договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абзац другий частини першої статті 762, 632 ЦК України). Плата за користування майном (стаття 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (стаття 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК) (аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 в справі № 529/201/20).

Плата за користування майном (стаття 762 ЦК) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій формі (що загальноприйнято в цивільному обороті), так і в натуральній формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення.

За загальним правилом, сторони договору найму самостійно визначають розмір плати. Тому, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не визначили конкретного розміру орендної плати та встановили, що кожного місяця будуть узгоджувати розмір орендної плати з урахуванням супутніх факторів тобто не дійшли стійкої згоди щодо плати за оренду.

У період листопада грудня 2023 сторони не змогли досягти згоди щодо розміру орендної плати. Позивач вважає, що відповідачка повинна була сплатити за листопад 10 162, 00 грн (враховуючи знижку), а у грудні 10 281, 00 грн (враховуючи знижку), в той час як на думку відповідачки, остання зобов`язана сплатити 6000, 00 грн та 5 665, 00 грн.

Для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, «вмикається» той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні частини першої статті 762 ЦК України. Тому, навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не «знищує» такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб «породити» відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які «з`явилися» з такого договору. (Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 7 серпня 2024 року у справі № 757/18462/21-ц).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов?язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Однак, позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження обґрунтованості нарахованої орендної плати, будь-якого обґрунтування здійсненого розрахунку вартості оренди майна, а також жодного розрахунку вартості комунальних послуг. Тобто, позивач самостійно визначив розмір орендної плати, який не обґрунтований жодними доказами.

Зважаючи на те, що у суду відсутня можливість встановити розмір орендної плати за критеріями визначеними абз. 2 ч.1 ст. 762 ЦК України, суд вважає виходити із загальних положень ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 632 ЦК України, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Як вбачається із консультаційної довідки № 03/09-24 від 03.09.2024, діапазон орендних ставок на об`єкт оренди складає 162-280 грн/кв. м, станом на 1 жовтня 2022 року. Зважаючи на те, що площа орендованого майна є 23,5 кв. м, то розмір орендної плати міг становити від 3 807, 00 грн (162*23,5 = 3 807,00) до 6 580,00 грн (280*23,5 = 6 580,00) та в середньому 5 193,50 грн ((3 807, 00 + 6 580,00)/2= 5 193, 00).

В той же час, відповідачка сплачувала орендні платежі у розмірі 6 000, 00 грн та 5 375, 00 грн, що в середньому становить 5 687, 50 грн ((6 000,00+5 375,00)/2=5 687, 50) тобто вище середньої орендної плати за аналогічні ціни на момент укладення договору.

Щодо наказу позивача № 20 від 09 серпня 2023, яким піднято розмір орендної плати з 9 416, 00 грн до 10 970, 00 грн з 01 жовтня 2023 року, суд зазначає наступне.

За загальним правилом одностороння зміна умов договору не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Одночасно п. 2.2.4 договору встановлено, що орендодавець має право самостійно переглянути розмір орендної плати та змінити його, про що має попередити орендаря протягом 10 днів.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належним чином повідомив відповідача про даний наказ, про зміну орендної ставки чи про те, що позивач розробив та надіслав новий договір для відповідача.

Доводи позивача про те, що останній доводив до відома усіх орендарів ринку «Левандівський» про зміну розміру орендної плати не містять підтвердження у матеріалах справи.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що відповідачка належним чином виконала свої обов`язки щодо сплати орендних платежів, сплативши середньо-ринкову вартість оренди такого майна, одночасно вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки не містять жодного обґрунтування їхнього розрахунку.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідача Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено прав позивача, а наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення, відтак витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 129, 233, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення складено 16.10.2024

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.