ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"09" жовтня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/3027/24

За позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд.1, , електронна адреса: )

До відповідача: Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» (65058, м. Одеса,пр.Гагаріна, буд.23/4, )

про виселення та стягнення неустойки

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Корчевський М.Ю.

Представники:

Від позивача: Бондар А.Г. в порядку самопредставництва, Вакаренко І.В. в порядку самопредставництва;

Від відповідача: не з`явився

В судовому засіданні брали участь:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: не з`явився

Суть спору: Позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Громадської організації (далі- ГО) «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» про виселення з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, буд. 21, на користь позивача; про стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 194 587 грн 36 коп.

Ухвалою суду від 10.07.2024р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.08.2024р. Ухвалою суду від 01.08.2024р. відкладено підготовче зсідання на 20.08.2024р. Ухвалою суду від 20.08.2024р. відкладено підготовче засідання на 10.09.2024р.

Ухвалою суду від 10.09.2024р. закрито підготовче провадження у справі №916/3027/24 та призначено судове засідання щодо розгляду справи по суті на 01.10.2024р. Ухвалою суду від 01.10.2024р. відкладено судове засідання щодо розгляду справи по суті на 09.10.2024р.

Позивач у справі позовну заяву підтримує, наполягає на її задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач своїм правом на судовий захист не скористався.

Ухвали суду у справі №916/3027/24 направлялись на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, згідно інформації «Укрпошти» адресат відсутній за вказаною адресою.

Крім того, ухвали суду про відкладення підготовчих засідань було розміщено на офіційному сайті Господарського суду Одеської області.

В ухвалі від 16.01.2023р. у справі №916/3670/21 Верховний Суд зазначив, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), провадження №11-268заі18).

Враховуючи зазначене, суд вважає, що ним вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення відповідача про дату, місце та час судових засідань.

Відповідно до частини дев`ятої статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач у справі - Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначив, що згідно з Договором оренди №95/30 від 21.05.2012р. ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» було надано в оренду об`єкт комунальної власності нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, буд.21. Термін дії Договору, що був встановлений сторонами при укладанні Договору до 21.04.2015р.

У подальшому, додатковими угодами сторони неодноразово продовжували строк дії Договору №95/30 та згідно Додаткового договору №7 від 01.06.2020р. термін дії Договору було продовжено до 31.12.2020р. та встановлено орендну плату з 01.01.2020р. по 31.12.2020р. у розмірі 1 грн за рік за все приміщення без урахування ПДВ та індексу інфляції, з 01.01.2021р. орендна плата встановлена у розмірі 1 493 грн 56 коп. без урахування ПДВ та індексу інфляції, та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Позивач зазначив, що відповідно до п.7.11 Договору його дія припиняється, серед іншого, закінченням строку, на який його було укладено.

Згідно п.4.7 Договору оренди після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Позивач зауважив, що після закінчення строку дії Договору ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» не повернула об`єкт оренди, що свідчить про невиконання нею своїх зобов`язань щодо повернення об`єкту оренди Орендодавцю та порушення положень ч.1 ст.25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до яких у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендодавцю майно в порядку, визначеному договором оренди.

При цьому, згідно акту обстеження нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л.Толстого, буд.21, складеного 16.06.2023р., об`єкт оренди зачинений, не використовується, доступ до приміщення у Орендодавця відсутній.

Позивач зазначив, що відповідно до ст.764 Цивільного кодексу України в разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ( у редакції чинній на момент укладення Договору) було передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як зазначає позивач, з 01.02.2020р. набрав чинності Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ від 03.10.2019р., відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень якого договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Крім того, у ст.18 зазначеного Закону встановлено новий порядок продовження договору оренди, згідно з яким продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством. Договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

При цьому, відповідно до ч.8 цієї статті орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.

Як зазначає позивач, Порядок передачі в оренду державного та комунального майна затверджений постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020р. «Деякі питання оренди державного та комунального майна», яка набрала чинності 17.06.2020р.

Згідно п.134 зазначеного Порядку продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.

Відповідно до п.135 Порядку орендар, що має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку із тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди ) орендованого майна.

У п.136 Порядку встановлено, що заява подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі. Орендар додає до заяви документи, передбачені п.113 цього Порядку та звіт про оцінку майна. Рецензування звіту про оцінку майна здійснюється відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Позивач зауважив, що ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» не подавала у встановлені строки відповідної заяви (шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі) разом із документами, передбаченими п.113 Порядку та звітом про оцінку майна.

Як зазначив позивач, на виконання п.135, 143 Порядку Департамент 26.10.2023р. направив на адресу ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» повідомлення про втрату можливості продовження договору оренди через відсутність заяви на продовження договору відповідно до чинного законодавства, у зв`язку із чим відповідач мав повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі після закінчення строку договору оренди. Але, зазначене повідомлення було залишено без задоволення.

Крім того, позивач послався на положення ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якої договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, та п.7.9 Договору оренди №95/30, відповідно до якого термін дії Договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Виходячи з зазначеного, позивач дійшов висновку про закінчення терміну дії Договору 31.12.2020р. (договір припинився у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено).

Також, Департамент зазначив, що припинення договору оренди свідчить про відсутність у орендаря правових підстав для подальшого використання об`єкту оренди.

Департамент зазначив, що згідно ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України, у Орендаря виник обов`язок щодо негайного повернення об`єкту оренди на користь Орендодавця, але ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» об`єкт оренди повернуто не було.

У зв`язку із неповерненням об`єкту оренди Орендодавцеві Департамент просить суд виселити ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21, на користь позивача.

При цьому, позивач зауважив, що згідно ч.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням.

Крім того, позивач зазначив, що згідно ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача оплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Враховуючи неповернення відповідачем об`єкту оренди, позивач нарахував неустойку за період з 01.01.2021р. по 31.05.2024р. у розмірі 194 587 грн 36 коп., яку просить стягнути з відповідача.

Відповідач своїм правом на судовий захист не скористався.

Розглянув матеріали справи, виходячи з пояснень представника позивача, суд встановив, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 21, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення підвалу від 21.05.2012р., виданим на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2004р. №465, та Витягом про державну реєстрацію прав від 10.10.2012р. №35800090.

21 травня 2012р. між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» (Орендар) бу укладений Договір №95/30 оренди нежилого приміщення, згідно п.1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 74,0 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21.

Згідно п.1.3 Договору термін дії договору оренди до 21.04.2015р.

За приписами ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Враховуючи те, що об`єкт оренди відповідно до наявних у справі матеріалів є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, на правовідносини, що склалися між сторонами за Договором оренди №95/30, розповсюджуються положення Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Згідно ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який був чинним станом на дату укладання Договору оренди №95/30 орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, правовідносини, що склалися між сторонами за Договором оренди №95/30, є орендними.

За матеріалами справи, у той же день, 21.05.2012р. сторони підписали Акт прийому-передачі нежитлового приміщення, згідно якого об`єкт оренди було передано Орендарю.

19 серпня 2015р. сторони уклали Додатковий договір №1 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким продовжили термін дії Договору до 19.07.2018р., та визначили, що орендна плата з 19.08.2015р. становить 1 415 грн 84 коп. ( з ПДВ). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 Договору та визначили, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 19.08.2015р., що становить 1 179 грн 87 коп. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

22 січня 2016р. сторони уклали Додатковий договір №2 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким визначили, що орендна плата з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). З 01 січня 2017р. за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що розрахована на 01.01.2016р. у розмірі 1 456 грн 89 коп. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

26 грудня 2016р. сторони уклали Додатковий договір №3 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким визначили, що орендна плата з 01.01.2017р. до 31.12.2017р. становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). З 01 січня 2018р. за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що розрахована на 01.12.2016р. у розмірі 1 352 грн 14 коп. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

08 грудня 2017р. сторони уклали Додатковий договір №4 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким продовжили термін дії Договору до 31.12.2018р., та визначили, що орендна плата з 01.01.2018р. становить 1 538 грн 44 коп. ( з ПДВ). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 Договору та визначили, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2018р., що становить 1 282 грн 03 коп. та розрахована станом на 01.11.2017р. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

27 березня 2018р. сторони уклали Додатковий договір №5 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким визначили, що орендна плата з 01.01.2018р. до 31.12.2018р. становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції).

13 лютого 2019 р. сторони уклали Додатковий договір №6 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким продовжили термін дії Договору до 31.12.2019р., та визначили, що орендна плата з 01.01.2019р. до 31.12.2019р. становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 Договору та визначили, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2020р., що становить 1 448 грн 69 коп. та розрахована станом на 01.02.2019р. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

01 червня 2020р. сторони уклали Додатковий договір №7 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012р., яким продовжили термін дії Договору до 31.12.2020р., та визначили, що орендна плата з 01.01.2020р. до 31.12.2020р. становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 Договору та визначили, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2021р., що становить 1 493 грн 56 коп. та розрахована станом на 01.01.2020р. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Згідно Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 17.03.2021р. №137-УІІІ, Департамент є виконавчим органом Одеської міської ради та є уповноваженим органом, який виступає орендодавцем щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, за виключенням майна, орендодавцем якого уповноважено виступати інший виконавчий орган Одеської міської ради.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України обов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ( в редакції, що була чинною станом на дату укладення Договору оренди ) договір оренди припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

З 01.02.2020р. набрав чинності Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ від 03.10.2019р., відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень якого договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

За умовами п.7.11 Договору оренди №95/30 дія Договору оренди припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

У п.7.5 Договору сторони домовилися, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до Договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, у якій укладено Договір.

Отже, враховуючи укладення Договору оренди №95/30 у письмовій формі, будь-які додаткові угоди до цього Договору мали бути укладені також у письмовій формі.

Але, матеріали справи не містять доказів укладення сторонами додаткових угод до Договору оренди №95/30 щодо продовження терміну його дії після 31.12.2020р.

Крім того, у звязку із набранням чинності новою редакцією Закону України «Про оренду державного та комунального майна» запроваджено новий порядок продовження продовження договорів оренди, і, за даними позивача, ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» із заявою щодо продовження договору, оформленою відповідно до умов Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020р. «Деякі питання оренди державного та комунального майна», яка набрала чинності 17.06.2020р., не звертався.

Згідно п.4.7 Договору оренди після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що відповідачем виконано не було.

За приписами ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Але, як вбачається з матеріалів справи, ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» об`єкт оренди - нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21, у встановлені Договором строки на користь Орендодавця не повернула.

За таких обставин, суд вважає правомірною, обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про виселення ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21, на користь позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Що стосується вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі 194 587 грн 36 коп., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Частина друга ст. 785 Цивільного кодексу України є особливим заходом цивільної відповідальності (неустойкою), яка визначається в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення її наймодавцю у разі припинення договору найму та має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, оскільки дія такої санкції поширюється на весь час неправомірного користування майном, а також щодо незастосування до неї положень ст. 232 Господарського кодексу України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено інше (дію санкції на весь період неправомірного користування майном).

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020р. у справі №916/1319/19.

Зазначена санкція (неустойка), як така, що визначена спеціальною нормою права має певні особливості у застосуванні в порівнянні з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями ст. 230 Господарського кодексу України та ст. 549 Цивільного кодексу України.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України. Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, Податковим Кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 ст. 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 ст. 14, ст. 180, ст. 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

З огляду на таке, суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми неустойки судом встановлено, що він не є вірним, адже, як вже зазначалося вище, за умовами п.4.7 Договору оренди після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати об`єкта оренди.

Отже, строк, у який Орендар мав повернути об`єкт оренди закінчився 15.01.2021р. і нарахування неустойки має відбуватися з 16.01.2021р., а не з 01.01.2021р., як про те зазначив позивач у розрахунку.

Крім того, нарахування неустойки позивачем здійснено на суму орендної плати з ПДВ, що є невірним.

За розрахунком суду, стягненню підлягає неустойка за період з 16.01.2021р. по 31.05.2024р. у розмірі подвійної орендної плати без урахування ПДВ, що становить 162 155 грн 87 коп.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч.3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 зазначеної статті Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

При винесені даного рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, враховуючи все викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Крім того, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» про виселення з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, буд.21, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 194 587 грн 36 коп. задовольнити частково.

2. Виселити Громадську організацію «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» (65058, м. Одеса,пр.Гагаріна, буд.23/4, ) з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, буд.21, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд.1, , електронна адреса: ).

3. Стягнути з Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» (65058, м. Одеса,пр.Гагаріна, буд.23/4, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд.1, , електронна адреса: ) неустойку у розмірі 162 155 грн 87 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 640 грн 34 коп.

4. У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Повне рішення складено 09 жовтня 2024 р.

Суддя Н.В. Рога