ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2024 р. Cправа № 902/787/24

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Макогін О.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" (46002, Тернопільська область, Тернопільський район, місто Тернопіль, вулиця Крушельницької Соломії, будинок 18, офіс 509, ідентифікаційний код юридичної особи 44949544)

до Державної установи "Піщанська виправна колонія (№ 59)" (24703, Вінницька обл., Тульчинський (Піщанський) район, селище Трудове, вулиця Центральна, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 08562571)

про стягнення 194 476,26 гривень

за участю представників:

від позивача - адвокат Русин А.С., згідно ордеру

від відповідача - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 22.07.2024 надійшла позовна заява № б/н від 22.07.2024 (вх. № 813/24 від 22.07.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" до Державної установи "Піщанська виправна колонія (№ 59)" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу у розмірі 194 476,26 гривень, у тому числі: 170 686,12 гривень боргу, 12 396,24 гривень пені, 8 322,47 гривень інфляційних втрат та 3071,43 3% річних.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2024 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 29.07.2024 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 902/787/24, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22 серпня 2024 року о 10:30 год.

07.08.2024 до суду від позивача надійшла заява № б/н від 06.08.2024 (вх. № 01-34/7945/24) про уточнення позовних вимог, у якій позивач зазначив про допущення описки про зазначенні суми заборгованості заявленої до стягнення та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість згідно договору про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу № К-15-23 від 30.10.2023 у розмірі 170 686,12 гривень, пеню в сумі 12 396,24 гривень, 3% річних в сумі 3 071,43 гривень, інфляційні втрати у сумі 8 322,47 гривень.

16.08.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 203 від 13.08.2024 (вх. №01-34/8169/24) у якому останній проти позову заперечив з підстав зазначених у відзиві, у задоволенні позову просив відмовити.

21.08.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив № б/н від 21.08.2024 (вх. № 01-34/8293/24).

У судовому засіданні 22.08.2024 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про задоволення заяви представника позивача про виправлення описки в прохальній частині позову, продовження розгляду справи з її урахуванням, яку занесено до протоколу судового засідання.

За наслідком судового засідання судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 902/787/24 по суті до 14:00 26.09.2024, яку занесено до протоколу судового засідання.

02.09.2024 до суду від відповідача надійшла заява № 213 від 28.08.2024 (вх. № 01-34/8575/24) про поновлення строку на подання заперечення на відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

06.09.2024 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі № б/н від 06.09.2024 (вх. № 01-34/8806/24).

23.09.2024 до суду від позивача надійшла заява № б/н від 22.09.2024 (вх. № 01-34/9332/24) про долучення доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 26.09.2024 судом частково задоволено клопотання відповідача, що містилося у відзиві на позов № 203 від 13.08.2024 (вх. № 01-34/8169/24 від 16.08.2024), витребувано докази, відкладено судове засідання у справі № 902/787/24 на 10 жовтня 2024 о 16:00.

08.10.2024 на електронну адресу суду та 09.10.2024 у письмовій формі до канцелярії суду від АТ "Вінницяобленерго" надійшов супровідний лист № СО-71-720 від 07.10.2024 (вх. № 01-34/9955/24) із відомостями щодо обсягів споживання електричної енергії відповідачем.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений ухвалою суду від 26.09.2024, що підтверджує відповідна довідка про доставку електронного листа.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Приймаючи до уваги, що учасників справи було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач у свою чергу не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по справі та орієнтовний час виходу.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення представники сторін не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без його проголошення.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Державної установи "Піщанська виправна колонія (№ 59)" про стягнення 194 476,26 гривень заборгованості, у тому числі 170 686,12 гривень боргу, 12 396,24 гривень пені, 8 322,47 гривень інфляційних втрат та 3 071,43 3% річних.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу № К-15-23 від 30.10.2023 в частині оплати за спожиту електричну енергію.

Позивач зазначив, що на підставі укладеного договору відповідачу у листопаді, грудні 2023 року було поставлено електричну енергію на загальну вартість 170 686,12 гривень, яку відповідач у добровільному порядку не оплатив.

Відповідач у поданому до суду відзиві зазначив, що Державна установа «Піщанська виправна колонія (№ 59)» визнає обставину укладення із Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетична асоціація» договору № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання /закупівлю електричної енергії споживачу, однак не погоджується із розміром боргових зобов`язань, обсягами споживання електричної енергії та датами початку їх виникнення.

Відповідач зазначив, що постачання електричної енергії ДУ «Піщанська виправна колонія (№ 59)» у період з липня по жовтень 2023 року здійснювалося невідомим установі постачальником без укладення договорів та на думку відповідача, АТ «Вінницяобленерго» з метою уникнення збитків, обсяги споживання електричної енергії за періоди з липня по жовтень 2023 року включило у споживання в листопаді 2023 року, а тому ДУ «Піщанська ВК (№ 59)» не визнає постачання обсягу електричної енергії у кількості 19 260 кВт/год саме ТОВ «Енергетична асоціація» (згідно даних показів лічильників встановлених на об`єктах споживання установи, у період з 01.11.2023 по 31.12.2023 установою спожито 7429 на суму 55568,92 грн.).

Також відповідач зауважив, що у позовній заяві зазначена ТОВ «Енергетична асоціація» сума боргу 170 686,12 грн. на 18 617,72 грн. більша ніж у договорі № К-15-23 від 30.10.2023.

На думку відповідача позивачем не виконано зобов`язання з надання належним чином оформлених розрахункових документів за електроенергію, достовірних відомостей щодо обсягу споживання електричної енергії установою, що за твердженням відповідача призвело до повернення грошових коштів в сумі 28 002,63 грн. з рахунку ДУ «Піщанська ВК (№ 59)» до Державного бюджету України у зв 'язку із закінченням бюджетного періоду 31.12.2024, які мали використовуватися для оплати спожитої електричної енергії поставленої ТОВ «Енергетична асоціація».

За твердженням відповідача акти приймання-передачі електроенергії за листопад та грудень 2023 надійшли до установи рекомендованим листом 05.07.2024, а тому датою виникнення боргових зобов`язань є 05.07.2024.

Відповідач зазначив, що сума боргових зобов`язань у розмірі 170 686,12 грн. не визнається, сума боргових зобов`язань перевищує загальну суму укладеного договору та нарахування позивачем пені, інфляційних втрат, 3-х % річних на суму боргу є необгрунтованими.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що позивачем за період дії договору з 30.10.2023 по 31.12.2023 було надано послуги з електропостачання на загальну суму 170 686,12 грн., вказана заборгованість підтверджується наданими рахунками та актами прийому-передачі, які направлялись на електронну адресу відповідача, зокрема 28.12.2023, 19.02.2024 на електронну адресу відповідача згідно з умовами договору, а також поштовим відправленням за адресою місцезнаходження боржника, що свідчить про те, що відповідача належним чином повідомлено про заборгованість. Однак, вказані акти відповідачем не підписані, відмови від підписання актів боржником не надано, заборгованість відповідачем не сплачена.

Позивач зауважив, що з огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, здійснені позивачем нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат у зазначених у позовній заяві розмірах є вірними відповідно до умов договору та положень чинного законодавства.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зауважив, що загальна сума договору не повинна перевищувати 152 068,40 грн з ПДВ, а обсяг постачання 20 330 кВт/год., а тому розмір заборгованості не може становити 170 686,12 грн.

Державна установа «Піщанська виправна колонія (№ 59)» визнає фактичне споживання електричної енергії, за період з 01.11.2023 по 31.12.2023, згідно даних лічильників обліку в кількості 7429 на суму 55 568,92 грн, з яких: - за листопад 2023 спожито 3870 кВт/год на суму 28947,60 грн. - за грудень 2023 спожито 3559 кВт/год на суму 26 621,32 грн. Початком виникнення боргових зобов`язань відповідач вважає 05.07.2024.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

30 жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" (далі - позивач, постачальник) та Державною установою "Піщанська виправна колонія (№ 59)" (далі - відповідач, споживач) укладено договір № К-15-32 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу (далі - договір) (т. 1 а.с. 10-18).

Згідно з пунктами 1.1., 1.2. договору цей договір встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312 (із змінами (далі ПРРЕЕ) та є однаковими для всіх споживачів. Далі по тексту цього договору постачальник або споживач іменуються сторона, а разом - сторони.

Відповідно до пункту 2.1. договору за цим договором постачальник здійснює постачання електричної енергії, в т.ч. з урахуванням тарифу щодо послуги на передачу електричної енергії оператору системи передачі (далі - ОСП) ПрАТ «НЕК Укренерго» відповідно до укладеного між постачальником та ОСП договором, по предмету: електрична енергія - за кодом СРV за ДК 021:2015 - 09310000-5 - електрична енергія (активна електрична енергія) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Обсяг закупівлі електричної енергії: активна електрична енергія - 20330 кВт/год.

Відповідно до пункту 5.1. договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 1 до цього договору. Ціна 1 кВт/год електричної енергії, з урахуванням тарифів на її розподіл становить 1) активна електрична енергія - 7,48 з урахуванням ПДВ. Загальна вартість всього обсягу поставки складає: 152 068,40 грн. з ПДВ з урахуванням ПДВ 25 344,73 грн.

Пунктом 5.2. договору сторонами погоджено, що спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника (згідно додатку 1 до договору). Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії.

Відповідно до пункту 5.4. договору ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у актах прийняття-передавання товарної продукції та рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни. У випадках застосування до споживача диференційованих цін електричної енергії суми, вказані в рахунках та актах прийняття-передавання товарної продукції, відображають середню ціну, обчислену на базі різних диференційованих цін.

Згідно пункту 5.5. договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Відповідно до пункту 5.7. договору оплата акту прийняття-передавання товарної продукції постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у акті прийняття-передавання товарної продукції, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної у Комерційній пропозиції, щодо оплати акту прийняття-передавання товарної продукції, оформленого споживачем.

Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.

Згідно з пунктом 15.1. договору договір вступає в силу з моменту підписання і діє в частині поставок електричної енергії до 31.12.2023 року, а в частині розрахунків до повного їх закінчення.

За умовами пункту 2 Комерційної пропозиції термін надання рахунку за спожиту електричну енергію та акта прийняття-передавання товарної продукції: не пізніше, ніж за 5 (п`ять) робочих днів до дати платежу. Рахунки за електроенергію та акти прийняття-передавання товарної продукції направляються на електронну адресу споживача, вказану у реквізитах або надсилаються на поштову адресу споживача або особисто.

Відповідно до пункту 4 Комерційної пропозиції строк оплати: протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання рахунку за спожиту електричну енергію та акту прийняття передавання товарної продукції 100% вартості фактично спожитого обсягу електричної енергії на розрахунковий період.

За умовами пункту 7.1. Комерційної пропозиції цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє: до 31.12.2023 року включно, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Судом встановлено, що договір, додатки до договору підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача, підписи яких скріплені печатками сторін.

На виконання умов договору, протягом листопада - грудня 2023 позивач поставив відповідачу електричну енергію.

Обсяг поставленої та спожитої відповідачем електричної енергії у листопаді 2023 року відображено позивачем у акті прийому-передачі електричної енергії № 6 від 30.11.2023 за листопад 2023 та сформовано рахунок на оплату відповідачем електричної енергії за листопад 2023 № 6 від 30.11.2023 на суму 144 064,80 гривень; кількість спожитої електричної енергії - 19 260 кВт/год (т. 1 а.с. 8 (зворотна сторона), 5 (зворотна сторона)).

Обсяг поставленої та спожитої відповідачем електричної енергії у грудні 2023 року відображено позивачем у акті прийому-передачі електричної енергії № 14 від 29.12.2023 за грудень 2023 та сформовано рахунок на оплату відповідачем електричної енергії за грудень 2023 № 14 від 29.12.2023 на суму 26 621,32 гривень; кількість спожитої електричної енергії - 3 559 кВт/год (т. 1 а.с. 20, 19 (зворотна сторона)).

Обсяг поставленої та спожитої відповідачем електричної енергії у листопаді, грудні 2023 року підтверджується наданими АТ "Вінницяобленерго" відомостями щодо обсягу спожитої Державною установою "Піщанська виправна колонія (№ 59)" електричною енергією, згідно яких кількість спожитої відповідачем електричної енергії у листопаді 2023 року становить 19 260 кВт/год, у грудні 2023 року - 3 559 кВт/год (т. 1 а.с. 120-125).

Акти прийому-передачі електричної енергії за листопад, грудень 2023 року, рахунки на оплату електроенергії позивачем надіслано відповідно до умов пункту 2 Комерційної пропозиції на електронну адресу відповідача вказану у реквізитах договору () за листопад 2023 - 28.12.2023 та за грудень 2023 - 19.02.2024 (т. 1 а.с. 19 (зворотна сторона), 67, 93-95).

Також акти прийому-передачі електричної енергії позивачем було надіслано відповідачу поштовим відправленням за адресою його місцезнаходження та вручені відповідачу 04.07.2024 (т. 1 а.с. 9).

Докази оплати вартості спожитої електричної енергії за листопад, грудень 2023 у сумі 170 686,12 гривень у матеріалах справи відсутні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача за договором № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу заборгованості у розмірі 194 476,26 гривень, у тому числі: 170 686,12 гривень боргу, 12 396,24 гривень пені, 8 322,47 гривень інфляційних втрат та 3071,43 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України, предметом доказування, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи зміст позовних вимог, предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з виконанням умов вказаного договору, а саме продаж електричної енергії позивачем, її прийняття та належна оплата відповідачем згідно умов договору.

Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд враховує таке.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).

Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно частини 1 статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відповідно до вимог статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно з частиною 1 статті 66 Закону України "Про ринок електричної енергії" купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами здійснюють виробники, електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, трейдери, гарантований покупець та споживачі.

У частині 3 статті 66 Закону України "Про ринок електричної енергії" зазначено, що відповідний двосторонній договір має встановлювати: 1) предмет договору; 2) ціну електричної енергії та/або порядок її розрахунку (формування); 3) обсяг електричної енергії та графіки погодинного обсягу купівлі-продажу електричної енергії; 4) строки та порядок постачання електричної енергії; 5) порядок повідомлення про договірні обсяги купівлі-продажу електричної енергії за укладеним двостороннім договором; 6) порядок та форму розрахунків; 7) строки та порядок оформлення актів приймання-передачі обсягів купівлі-продажу електричної енергії; 8) права, обов`язки та відповідальність сторін; 9) строк дії договору.

За своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором постачання енергетичного ресурсу (електричної енергії) через приєднану мережу.

За змістом частини 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами частини 1, 3 статті 691 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

Якщо продавець прострочив виконання обов`язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Положення цієї частини про визначення ціни товару застосовуються, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання.

Приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг (пункт 4.3 розділу IV Правил).

Розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору (абз. 1 пункту 4.19. розділу IV Правил).

Предметом спору є вимога про стягнення 170 686,12 гривень заборгованості за договором № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу за поставлену у листопаді, грудні 2023 року електричну енергію.

Судом установлено, що позивачем на виконання умов договору постачання/закупівлю електричної енергії споживачу здійснено на користь відповідача поставку електричної енергії у листопаді 2023 року в обсязі 19 260 кВт*год на суму 144 064,80 гривень з ПДВ та у грудні 2023 року в обсязі 3559 кВт*год на суму 26 621,32 гривень з ПДВ.

Здійснення господарської операції з поставки позивачем на користь відповідача електричної енергії у листопаді, грудні 2023 року, фактичний обсяг та вартість поставленої відповідачу електричної енергії у листопаді, грудні 2023 року підтверджують акти приймання-передачі електроенергії за листопад, грудень 2023 року № 6 від 30.11.2023 та № 14 від 29.12.2023 (т. 1 а.с. 8 (зворотна сторона), 20).

Дослідивши зазначені акти приймання-передачі електроенергії та рахунки за листопад, грудень 2023 року, судом установлено, що зазначені документи містять посилання на умови договору № К-15-23 від 30.10.2023, відображають зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції та її вартість, підпис уповноваженої особи та відтиск печатки позивача.

Вказані акти, рахунки позивачем надіслано відповідно до умов пункту 2 Комерційної пропозиції на електронну адресу відповідача, зазначену у реквізитах договору () за листопад 2023 - 28.12.2023 та за грудень 2023 - 19.02.2024 (т. 1 а.с. 19 (зворотна сторона), 67, 93-95).

Обставину надіслання та отримання актів прийому-передачі електричної енергії та рахунків на електронну адресу відповідачем не спростовано.

приймаючи до уваги, що акти приймання-передачі електроенергії та рахунки за листопад, грудень 2023 були надіслані позивачем у спосіб, передбачений умовами договору, суд вважає, що відповідача було повідомлено про обсяг спожитої електричної енергії, її вартість та загальну суму до сплати за спірні періоди відповідно до умов укладеного договору та вимог чинного законодавства, тому твердження відповідача про виникнення прострочення з оплати з 05.07.2024 року (після отримання розрахункових документів поштою) є безпідставними та судом відхиляються.

Доводи відповідача щодо зазначення позивачем у розрахункових документах невірного обсягу спожитої електричної енергії суд також відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України "Про ринок електричної енергії", розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу.

Суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність з розподілу електричної енергії на території Вінницької області є АТ "Вінницяобленерго", відповідно до умов ліцензії (постанова НКРЕКП №414 від 13 листопада 2018 року).

Статтею 46 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що саме оператор системи розподілу (у даному випадку АТ "Вінницяобленерго") забезпечує комерційний облік відповідно до Закону, Правил та Кодексу комерційного обліку, інших нормативно-правових актів та нормативних документів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

У розумінні пункту 38 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії", комерційний облік електричної енергії - сукупність процесів та процедур з забезпечення формування даних щодо обсягів виробленої, відпущеної, переданої, розподіленої, спожитої, імпортованої та експортованої електричної енергії у визначений проміжок часу з метою використання таких даних для здійснення розрахунків між учасниками ринку.

Пунктами 2.1.1., 2.1.2. Розділу II Кодексу комерційного обліку визначено, що комерційний облік електричної енергії на ринку електричної енергії організовується адміністратором комерційного обліку та здійснюється постачальниками послуг комерційного обліку, відповідно до вимог Закону, цього Кодексу, Правил роздрібного ринку та Правил ринку. Метою організації комерційного обліку електричної енергії на ринку електричної енергії є надання учасникам ринку повної та достовірної інформації про обсяги виробленої, відпущеної, переданої, розподіленої, імпортованої та експортованої, а також спожитої електричної енергії у визначений проміжок часу для її подальшого використання та здійснення розрахунків між учасниками ринку.

Таким чином, обов`язок визначення обсягів спожитої електричної енергії, покладено Законом на оператора системи розподілу, тобто АТ "Вінницяобленерго", яке є ліцензіатом з розподілу електричної енергії на території Вінницької області.

Відповідач листами від 11.12.2023, 19.12.2023, 30.01.2024 звертався до позивача, СО «Тульчинські електричні мережі» АТ "Вінницяобленерго" щодо обсягів споживання за даними відповідача, надіслання актів. Відповіді на вказані листи матеріали справи не містять.

Твердження відповідача про неврахування оператором даних фактичного споживання відповідачем електричної енергії спростовується наявними у справі доказами (т. 1 а.с. 8, 120-125).

Так, у довідках АТ "Вінницяобленерго" зазначено про те, що загальний обсяг електричної енергії, нарахованої ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" за листопад 2023 року становить 19260 кВт*год, за грудень 2024 року - 3559 кВт*год та саме такий обсяг електричної енергії відображено позивачем у актах приймання-передачі електроенергії за листопад, грудень 2023 року (т. 1 а.с. 120-125).

Згідно наявного у матеріалах справи акту прийняття-здачі наданих послуг з розподілу електричної енергії від 30.11.2023 року підтверджується здача ОСР АТ "Вінницяобленерго" та прийняття постачальником ТОВ "Енергетична асоціація" наданих послуг з розподілу електричної енергії за листопад 2023 в об`ємі 19260 кВт*год (т. 1 а.с. 66).

Судом враховано, що позивач не здійснює функції з обліку спожитої споживачем електричної енергії та не визначає її обсяги.

Відомостей про отримання позивачем даних від оператора системи розподілу щодо проведення коригувань обсягу спожитої електричної енергії за листопад, грудень 2023 року матеріали справи не містять.

При цьому, оператор системи розподілу - АТ «Вінницяобленерго» підтвердив належними та допустимими доказами обсяг спожитої відповідачем електричної енергії за - листопад, грудень 2023 року.

У свою чергу, доводи відповідача щодо іншого обсягу споживання електричної енергії за листопад 2023 року не підтверджені належними доказами.

Отже, позивачем правомірно відображено у актах приймання-передачі електроенергії та рахунках на оплату електричної енергії за листопад, грудень 2023 року обсяг поставленої відповідачу електричної енергії за спірний період згідно з даними про обсяг спожитої електричної енергії оператора системи розподілу (АТ "Вінницяобленерго") за договором № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу.

З урахуванням викладеного, суд вважає доводи відповідача безпідставними.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 5.7. договору оплата акту прийняття-передавання товарної продукції постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у акті прийняття-передавання товарної продукції, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної у Комерційній пропозиції, щодо оплати акту прийняття-передавання товарної продукції, оформленого споживачем.

Відповідно до пункту 4 Комерційної пропозиції строк оплати: протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання рахунку за спожиту електричну енергію та акту прийняття передавання товарної продукції 100% вартості фактично спожитого обсягу електричної енергії на розрахунковий період.

Як убачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, у той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за поставлену електроенергію належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача за договором в частині сплати заборгованості в сумі 170 686,12 гривень є невиконаними.

Доказів сплати заявленої до стягнення суми боргу повністю чи частково (платіжні доручення, інструкції, виписки банківських установ тощо) матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати заборгованості за поставлену електричну енергію у листопаді, грудні 2023 року, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу в частині повної та своєчасної оплати поставленої електроенергії, а тому позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.

Здійснивши перевірку заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 170 686,12 гривень є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 8 322,47 гривень інфляційних втрат, 3 071,43 3% річних та 12 396,24 гривень пені, нарахованих відповідачу у зв`язку із несвоєчасною оплатою за договором.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних судом враховано таке.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних відповідають вимогам чинного законодавства та заявлені правомірно.

Як вбачається із розрахунку інфляційних втрат та 3% річних здійсненого позивачем, розрахунок здійснено на суму заборгованості (144 064,80 гривень) за спожиту електроенергію згідно акту за листопад 2023 за період з 07.12.2023 по 17.07.2024 та на суму заборгованості (26 621,32 гривень) згідно акту за грудень 2023 за період з 05.01.2024 по 17.07.2024. Сума нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних становить відповідно 8 322,47 гривень інфляційних втрат та 3 071,43 3% річних.

Згідно вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина 5статті 254 ЦК України).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані в межах визначеного позивачем періоду прострочення та суми заборгованості, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є помилковим з огляду на неврахування позивачем дати виникнення прострочення з оплати.

Враховуючи обставину надіслання позивачем актів та рахунків відповідачу 28.12.2023 (за листопад 2023) та 19.02.2024 (за грудень 2023), прострочення з оплати спожитої відповідачем електроенергії у листопаді 2023 року виникло з 05.01.2024 та у грудні 2023 року - з 27.02.2024 року. Таким чином, період нарахування інфляційних втрат та 3% річних починається відповідно з 05.01.2024 та з 27.02.2024 року.

За розрахунком суду, за кожним окремим актом з урахуванням суми заборгованості та періоду нарахування, а саме за період з 05.01.2024 по 17.07.2024 від суми заборгованості за листопад 2023 (144 064,80 гривень) та за період з 27.02.2024 по 17.07.2024 від суми заборгованості за грудень 2023 (26 621,32 гривень) сума 3% річних становить 2 612,53 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних є обгрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 2 612,53 гривень, у задоволенні вимог про стягнення 3% річних в сумі 458,90 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

За розрахунком суду сума інфляційних втрат за період з 05.01.2024 по 17.07.2024 від суми заборгованості за листопад 2023 (144 064,80 гривень) та за період з 27.02.2024 по 17.07.2024 від суми заборгованості за грудень 2023 (26 621,32 гривень) становить 7 077,80 гривень.

Отже, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 7 077,80 гривень, у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 1 244,67 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення пені суд враховує таке.

Приписами статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У свою чергу, статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини четвертої статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Верховний Суд у постановах від 20.09.2020 року у справі №916/1777/19 та від 20.08.2021 року у справі №910/13575/20 зазначив, що за змістом положень частин четвертої і шостої статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Положеннями абзаців 2-4 пункту 5.8. договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором, постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен день прострочення оплати. Споживач сплачує за вимогою постачальника пеню у розмірі, що визначається цим договором та зазначається в комерційній пропозиції, яка є додатком 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 4 комерційної пропозиції розмір пені за порушення строку оплати або штраф: при порушенні споживачем термінів оплати за електричну енергію згідно даної комерційної пропозиції, споживач зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі однієї облікової ставки НВУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожний день прострочення відповідає положенням договору та заявлена правомірно.

Як вбачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок здійснено на залишок суми заборгованості за кожним актом окремо у розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за період з 07.12.2023 по 06.06.2024 від суми заборгованості за листопад 2023 (144 064,80 гривень) та за період з 05.01.2024 по 04.07.2024 від суми заборгованості за грудень 2023 (26 621,32 гривень). Загальна сума нарахованої позивачем пені складає 12 396,24 гривень.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, що нарахована в межах визначеного позивачем періоду прострочення та суми заборгованості, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є помилковим з огляду на неврахування позивачем дати виникнення прострочення з оплати.

Враховуючи обставину надіслання позивачем актів та рахунків відповідачу 28.12.2023 (за листопад 2023) та 19.02.2024 (за грудень 2023), прострочення з оплати спожитої відповідачем електроенергії у листопаді 2023 року виникло з 05.01.2024 та у грудні 2023 року - з 27.02.2024 року. Таким чином, період нарахування пені починається відповідно з 05.01.2024 та з 27.02.2024 року.

За розрахунком суду сума пені за період з 05.01.2024 по 06.06.2024 від суми заборгованості за листопад 2023 (144 064,80 гривень) та за період з 27.02.2024 по 04.07.2024 від суми заборгованості за грудень 2023 (26 621,32 гривень) складає 10 070,13 гривень.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення пені є обгрунтованими частково в сумі 10 070,13 гривень, тому у задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 2 326,11 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення суми пені, що підлягає стягненню, суд враховує таке.

Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно вимог статті 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.

Згідно частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з боржника за прострочення виконання зобов`язання, суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.

У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У пункті 8.38. цієї постанови зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Суду у справі "Олюджіч проти Хорватії" від 05.02.2009, заява № 22330/05).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, судом враховано те, що інтереси позивача захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом часткового задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, позивачем не надано доказів наявності негативних наслідків порушення зобов`язання, у тому числі збитків у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання та їх розміру.

Також суд зважає на те, що відповідач є бюджетною установою та стягнення з відповідача неустойки у повному обсязі становитиме непомірний тягар та не сприятиме належному виконанню покладених на нього функцій.

Суд також враховує, що пеня є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.

Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50%, що на переконання суду є співмірним у контексті балансу інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін спору.

Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування пені в сумі 10 070,13 гривень, з урахуванням зменшення розміру пені на 50%, стягненню з відповідача підлягає пеня в сумі 5 035,07 гривень, у стягненні решти пені слід відмовити з підстав її зменшення судом.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 170 686,12 гривень основного боргу, 5 035,07 гривень пені, 2 612,53 гривень 3 % річних та 7 077,80 гривень інфляційних втрат, в іншій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 208 від 19.07.2024 сплачено судовий збір у розмірі 2423,00 гривень.

Підпунктом 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було оплатити судовий збір виходячи зі ставки заявленої вимоги майнового характеру, встановленої законом. Позивачем мав бути сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 гривень.

Відповідно до вимог частини 1 статті Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин сплачена частина судового збору у розмірі 0,60 гривень (2423,00 гривень - 2422,40 гривень) підлягає поверненню платнику.

Враховуючи, що від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" не надходило відповідного клопотання про повернення судового збору, питання про повернення переплаченої суми судового збору (0,60 гривень) під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В частині зменшення судом суми неустойки витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача у повному обсязі відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, так як спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Згідно пункту 4.3. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 (яка хоча і стосується попередньої редакції ГПК України та наразі є чинною) у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 372,26 гривень покладаються на відповідача, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 50,14 гривень - на позивача.

Відповідно до позовної заяви, заяви від 22.09.2024 та доданих до неї доказів, позивач також просить стягнути з відповідача 40 000,00 гривень понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Розглянувши вимогу про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване статтею 131-2 Конституції України, статтею 16 ГПК України, відповідними нормами Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина 3 статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями абзацу 1 частини 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ордеру серії ВО № 1081783 від 15.08.2024 року представництво інтересів позивача ТОВ "Енергетична асоціація" у справі № 902/787/24 здійснював адвокат Русин Андрій Степанович (т. 1 а.с. 100).

Позивачем з дотриманням вимог, передбачених частиною 8 статті 129 ГПК України, разом із позовною заявою та заявою від 22.09.2024 на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано суду угоду про надання правової допомоги №27/06 від 27.06.2024, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" (замовник) та адвокатом Русином Андрієм Степановичем (виконавець), акт наданих послуг № 1 від 13.09.2024, детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги по справі № 902/787/24, рахунок № 35 від 13.09.2024 на оплату позивачем юридичних послуг за договором на суму 40 000,00 гривень.

Згідно з пунктом 1.1. угоди про надання правової допомоги №27/06 від 27.06.2024 замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правничу допомогу з мстою захисту його прав та інтересів у справі про стягнення заборгованості, яка виникла з договору № К-15-23 від 30.10.2023.

За умовами пункту 3.1. договору за результатами надання правничої допомоги складається акт, що підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої виконавцем правничої допомоги та її вартість.

Відповідно до пункту 3.3. договору вартість правничої допомоги встановлена в фіксованій сумі та не залежить від часу, витраченого виконавцем, його партнерами, адвокатами та співробітниками.

13.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" та адвокатом Русином Андрієм Степановичем підписано акт наданих послуг № 1 від 13.09.2024 за умовами якого сторони склали цей акт про те, що виконавець надав замовнику правничу допомогу у справі про стягнення заборгованості з ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" на користь ТОВ "Енергетична асоціація" (розробка правової позиції у справі; коригування правової позиції та правової стратегії у справі, виходячи з пріоритетності захисту прав та законних інтересів клієнта, що складаються на час виконання доручення; надання клієнту правових консультацій, роз`яснень, рекомендацій, порад, міркувань з усіх питань справи; підготовка позовної заяви, розрахунок штрафних санкцій та інших проектів процесуальних документів; подача підготовлених процесуальних документів до суду; участь в судових засіданнях по справі; надання консультацій клієнту щодо питань, пов`язаних зі справою).

Загальна вартість за надані виконавцем правничі послуги, передбачені в угоді про надання правової допомоги № 27/06 від 27.06.2024 згідно акту становить 40 000,00 гривень.

Таким чином, загальний розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи в суді першої інстанції становить 40 000,00 гривень.

Відповідно до вимог статті 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 4-6 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою - шостою статті 126, частинами п`ятою - дев`ятою статті 129 ГПК України, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до стягнення з урахуванням того, чи були такі витрати пов`язані зі справою та чи була їх сума обґрунтованою.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 ГПК України. Зазначена норма є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

У частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

Принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення.

У зв`язку із наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини четвертої статті 129 ГПК України, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Така позиція слідує з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19 тощо.

Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статі 129 цього Кодексу.

Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених частиною четвертою статті 129 ГПК України.

Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 року у справі №903/643/21 зробив висновок, що суд під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може одночасно застосовувати критерії, що визначені як у ч. 5-7 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (з власної ініціативи), так і в ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (за клопотанням сторони).

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Cудові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу мають бути безпосередньо пов`язаними з розглядом справи.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 923/560/17, від 10.11.2021 у справі № 329/766/18, від 19.07.2022 у справі № 910/6807/21.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

У разі якщо суд дійде висновку щодо зменшення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в судовому рішенні повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, 01.06.2022 року у справі № 914/4/20.

Матеріалами справи підтверджується надання адвокатом Русином Андрієм Степановичем послуг з професійної правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" у справі № 902/787/24.

Із поданих позивачем доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу вбачається, що вартість правничих витрат визначена сторонами у фіксованому розмірі та складає 40 000,00 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем документально підтверджено обсяг та розмір витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом справи № 902/787/24 у сумі 40 000,00 гривень.

Водночас, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, суд констатує, що предметом спору у цій справі є вимога про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії.

За своєю категорією ця справа не є спором значної складності, обставини справи № 902/787/24 не потребували великого обсягу юридичної та технічної роботи з урахуванням незмінності правової позиції позивача, обсягом поданих позивачем процесуальних заяв та доказів у справі впродовж розгляду справи.

Суд звертає увагу, що акт приймання - передачі наданих послуг, підписаний позивачем та адвокатом не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача у розмірі 40 000,00 гривень не відповідають критерію розумності їх розміру та не є співмірними зі складністю справи.

Разом з тим, суд не спростовує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює зазначені обставини з точки зору можливості покладення таких витрат у заявленому розмірі на іншу сторону по справі (відповідача).

З огляду на викладене, враховуючи критерії реальності, співмірності та розумності витрат на правову допомогу, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем до стягнення з відповідача з 40 000,00 гривень до 15 000,00 гривень, у зв`язку з чим у задоволенні заяви позивача в частині розподілу/стягнення 25000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу cлід відмовити.

Положеннями частин 4 статті 129 ГПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 689,50 гривень покладаються на відповідача, судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 310,50 гривень - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи "Піщанська виправна колонія (№ 59)" (24703, Вінницька обл., Тульчинський (Піщанський) район, селище Трудове, вулиця Центральна, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 08562571) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" (46002, Тернопільська область, Тернопільський район, місто Тернопіль, вулиця Крушельницької Соломії, будинок 18, офіс 509, ідентифікаційний код юридичної особи 44949544) 185 411,52 гривень (сто вісімдесят п`ять тисяч чотириста одинадцять гривень, 52 копійки) заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором № К-15-23 від 30.10.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу, у тому числі: 170 686,12 гривень боргу, 5 035,07 гривень пені, 7 077,80 гривень інфляційних втрат, 2 612,53 гривень 3% річних, 2 372,26 гривень (дві тисячі триста сімдесят дві гривні, 26 копійок) судових витрат зі сплати судового збору та 14 689,50 гривень (чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять гривень, 50 копійок) судових витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 7 361,17 гривень пені, 458,90 гривень 3% річних, 1 244,67 гривень інфляційних втрат - відмовити.

5. У задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетична асоціація" про стягнення 25 000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

6. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 50,14 гривень та 310,50 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу покласти на позивача.

7. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

9. Примірних судового рішення направити сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.

Повне рішення складено 15 жовтня 2024 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - позивачу, відповідачу до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.