ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 Справа № 914/741/24

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп, м. Дніпро

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Цюри Андрія Степановича, м. Новий Розділ Львівської області,

про стягнення 17 411, 57 дол. США

Суддя Манюк П.Т.

за участю секретаря Амбіцької І.О.

Представники:

від позивача: Чміль Юлія Володимирівна - представник,

від відповідача: Репак Віталій Валерійович - представник.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 17 411, 57 дол. США.

Ухвалою суду від 05.04.2024 відкрито провадження у справі № 914/741/24 за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 11.03.2024.

Хід розгляду справи викладено у відповідних ухвалах суду, зокрема ухвалою суду від 20.05.2024 змінено статус відповідача з фізичної особи на фізичну особу-підприємця, Ухвалою суду від 20.05.2024 підготовче судове засідання відкладено на 10.06.2024.

Ухвалою суду від 10.06.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 29.07.2024.

Хід розгляду справи викладено у відповідних ухвалах суду, зокрема ухвалою суду від 09.09.2024 судове засідання відкладено на 30.09.2024.

У судове засідання 30.09.2024, представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

У судове засідання 30.09.2024 представник відповідача з`явився, просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у відзиві та усних поясненнях.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 30.09.2024 справу розглянуто по суті, оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у справі.

Позиція позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп (надалі позивач) звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до Фізичної особи ОСОБА_1 (надалі відповідач, позичальник) про стягнення 17 411, 57 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 31.01.2008 між відповідачем та ВАТ Комерційний банк Надра (надалі - банк) було укладено кредитний договір № 45/МБ-22 на підставі якого банк надав відповідачу кредитні кошти на суму 100 000 доларів США.

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором, банк звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.06.2011 року у справі № 5015/2060/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра до фізичної особи-підприємця Цюри Андрія Степановича було задоволено, а саме: стягнуто з фізичної особи-підприємця Цюри Андрія Степановича на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра заборгованість за договором кредитної лінії № 45/МБ-22 від 31.02.2008 в сумі 792 965, 91 грн (99 936, 47 доларів США), 196 966, 10 грн (24 823, 38 доларів США) заборгованості по відсотках, 9 559, 64 грн (1 204,79 доларів США) нараховані відсотки, 14 349, 99 грн (1 808,51 доларів США) пені за несвоєчасне погашення кредиту, 4 095,45 грн (516, 14 доларів США) штрафу, 10 179, 37 грн держмита та 236, 00 грн витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

У зв`язку з укладенням між банком та позивачем договору від 20.08.2020 № GL48N718070_Ur_5 про відступлення права вимоги, у тому числі за договором від № 45/МБ-22, права кредитора перейшли до ТзОВ Фінансова компанія Дніпрофінансгруп.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем не виконано рішення від 23.06.2011 у повному обсязі то у нього є право, на підставі судового рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11 з врахуванням статті 625 ЦК України, на стягнення з відповідача на свою користь 3 % річних у розмірі 17 411, 57 дол. США.

Також позивач зазначає, що нарахування 3 % річних проведене з 01.05.2017 року, враховуючи зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Закону України № 540-ІХ з 02.04.2020 та Закону України № 2120-IX з 07.03.2022, відтак позовна давність щодо стягнення 3 % річних починаючи з 02.04.2020 року була продовжена та станом на дату подачі цього позову не пропущена.

Відповідно до розрахунку 3 % річних, за прострочення виконання грошового зобов`язання (заборгованість по тілу кредиту та відсотках), яке становить 124 759 дол. США, за період з 01.07.2017 року по 23.02.2022 року (дата розрахунку до введення Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану), розмір нарахованих 3 % річних на суму боргу, на думку позивача, становить 17 411, 57 дол. США, які він просить стягнути з відповідача.

Позиція відповідача.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що позивачем помилково здійснено нарахування 3 % річних на підставі рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11, оскільки таке нарахування можливе на підставі договору, який є підставою виникнення зобов?язання між сторонами.

Також відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави для здійснення нарахування 3 % річних за період, який перевищує останні 3 роки перед зверненням із позовною заявою до суду.

На думку відповідача, позивач не міг здійснювати нарахування заборгованості у доларах США, а повинен був нараховувати 3 % річних у національній валюті України гривні, оскільки у рішенні від 23.06.2011 № 5015/2060/11 на користь ПАТ Комерційний банк Надра з відповідача було стягнено заборгованість у гривнях.

Крім цього, відповідач просить суд, що у випадку коли суд прийде до висновку про обгрунтованість позовних вимог, зважаючи на важкий фінансовий стан відповідача, зменшити розмір 3 % річних до 1 %.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд прийшов до висновків про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльність визначено, що банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Разом з тим відповідно до частини 1 статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Судом встановлено, що 31.01.2008 між ВАТ Комерційний банк Надра та Фізичною особою-підприємцем Цюра Андрієм Степановичем було укладено кредитний договір № 45/МБ-22, на підставі якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 100 000 доларів США.

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором, банк звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра до фізичної особи-підприємця Цюри Андрія Степановича було задоволено, а саме: стягнуто з фізичної особи-підприємця Цюри Андрія Степановича на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра заборгованість за договором кредитної лінії № 45/МБ-22 від 31.02.2008 в сумі 792 965, 91 грн (99 936, 47 доларів США), 196 966, 10 грн (24 823, 38 доларів США) заборгованості по відсотках, 9 559, 64 грн (1 204, 79 доларів США) нараховані відсотки, 14 349, 99 грн (1 808, 51 доларів США) пені за несвоєчасне погашення кредиту, 4 095, 45 грн (516, 14 доларів США) штрафу, 10 179, 37 грн держмита та 236, 00 грн витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

25.07.2011 видано судовий наказ на примусове виконання рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11.

Банком судовий наказ, виданий Господарським судом Львівської області 25.07.2011 № 5015/2060/11 було пред`явлено до примусового виконання.

Зокрема, на виконанні у Новороздільському відділі державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 48897149 щодо виконання наказу № 5015/2060/11 виданого 25.07.2011 Господарським судом Львівської області про стягнення з ФОП Цюра А.С. на користь ПАТ Комерційний банк Надра заборгованості в розмірі 1 028 352,46 грн.

26.12.2019 державним виконавцем у відповідності до вимог пункту другого частини 1 статті 37 Закону України Про виконавче провадження винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно з Законом України Про виконавче провадження виконавчий документ може бути пред`явлений повторно до 26.12.2024 (пункт 2 даної постанови). Дана постанова не була оскаржена кредитором як і постанова про відкриття виконавчого провадження № 48897149 про стягнення з ФОП Цюра А.С. на користь ПАТ Комерційний банк Надра заборгованості в розмірі 1 028 352, 46 гривень згідно з вказаним судовим наказом.

ПАТ Комерційний банк Надра не зверталося зі скаргами на рішення суду чи постанови державних виконавців в частині стягнення з боржника сум в гривневому еквіваленті.

Як встановлено судом, підставою виникнення грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є договір кредитної лінії № 45/МБ-22 від 31.01.2008 року, укладений між ПАТ Комерційний банк Надра та ОСОБА_1 .

Підставою для звернення позивача із позовною заявою у даній справі є договір про відступлення прав вимоги від 20.08.2020 № GL48N718070_Ur_5 за кредитним договором від 31.01.2008 № 45/МБ-22 укладеним з банком, відповідно до якого право вимоги переи?шло до ТзОВ Фінансова компанія Дніпрофінансгруп.

Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги, новий кредитор набуває права вимоги банку до ОСОБА_1 , кредитор ПАТ Комерційний банк Надра відступив права вимоги на користь ТзОВ Фінансова компанія Дніпрофінансгруп разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійнення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.08.2023 року, яка залишена в силі постановою Західного апеляціи?ного господарського суду від 22.01.2024, у справі № 5015/2060/11, замінено сторону стягувача у наказі Господарського суду Львівськоі? області № 5015/2060/11 з ПАТ Комерційний банк Надра, як вибулої сторони, на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.02.2024 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп та видано ТОВ Фінансова компанія Дніпрофінансгруп дублікат наказу Господарського суду Львівської області від 25.07.2011 у справі № 5015/2060/11.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 198 ГК України, грошові зобов`язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов`язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб`єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Беручи до уваги наведене вище, у даному випадку ПАТ Комерційний банк Надра, як кредитор за кредитним договором, відповідно до вимог статтей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2011 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у національній валюті України - гривні, вказавши, що заборгованість відповідача станом на 01.03.2011 по кредиту, згідно з поданим позивачем розрахунком, становить 792 965, 91 грн (99 936, 47 доларів США), 196 966, 10 грн (24 823, 38 доларів США) заборгованість по відсотках, 9 559, 64 грн. (1 204, 79 доларів США) нараховані відсотки, 14 349, 99 грн (1 808,51 доларів США) пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 4 095, 45 грн (516, 14 доларів США) штраф. Тобто вказана заборгованість є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, за відсотками, пенею та штрафом.

Як вбачається із змісту судового рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11, як у позовних вимогах (1 017 937, 09 грн), так і в резолютивній частині рішення суму заборгованості визначено в національній валюті, однак в дужках зазначено суму в доларах США.

Також позивачем та судом у справі № 5015/2060/11 не визначався еквівалент в національній валюті, оскільки в позовних вимогах та в резолютивній частині рішення суду відсутні словосполучення «що становить в еквіваленті/що еквівалентно».

Вказане рішення сторонами не оскаржувалося, набрало законної сили, тобто кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті України гривні, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника.

Відтак, заявивши до стягнення в судовому порядку заборгованість за кредитним договором в національній валюті та погодившись з судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а також з постановами про відкриття виконавчого провадження у національній валюті, кредитор втратив право при зверненні в подальшому з грошовими вимогами до відповідача у справі, пов`язаними із невиконанням боржником обов`язку щодо сплати визначеної в судовому рішенні суми, визначити суму боргу в іноземній валюті.

Отже, позивачем неправомірно здійснено конвертацію валюти зобов`язання (гривні на долар) та подальше нарахування 3 % річних на суму зобов`язання з урахуванням такої конвертації.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Оскільки позивач як на підставу позову посилається на рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11, то суд звертає увагу, що відповідно до резолютивної частини вказаного рішення, судом було стягнуто з відповідача суму саме у гривнях, а не у доларах з вказанням гривневого еквіваленту.

Не можна також вважати, що відповідно до резолютивної частини вказаного рішення, судом було стягнуто з відповідача суму альтернативно у гривнях або у доларах, оскільки відповідно до чинного на момент його постановлення п. 9 роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 10.12.1996 № 02-5/422 Про судове рішення, резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатися альтернативно.

Також суд бере до уваги, що виконавчі провадження, які було відкриті на виконання рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11 (наказ від 25.07.2011) здійснювались у національній валюті України, що кореспондує резолютивній частині рішення.

Беручи до уваги вищевказане, суд дійшов висновку, що оскільки у рішенні від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11 позивач погодився із стягненням на свою користь зобов`язання за договором у національній валюті України, то заявлення вимоги про стягнення на підставі вищевказаного рішення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у доларах США є безпідставним, відтак у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити повністю.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, відсутні підстави для аналізу доводів відповідача щодо неправильного застосування позивачем періоду для нарахування 3 % річних та про їх зменшення у випадку задоволення позову до 1 % від нарахованої суми.

Додатково суд зауважує, що стягнення за рішенням суду грошових коштів як заборгованості не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення боргу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за договором, Господарський суд Львівської області прийняв рішення від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 45/МБ-22 від 31.01.2008, що укладений між ПАТ Комерційний банк Надра та фізичною особою-підприємцем Цюрою Андрієм Степановичем.

На думку позивача у даній справі № 914/741/24, відповідне зобов`язання перед ним виникло у відповідача на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11. Відтак, він вважає, що має право на проведення нарахувань 3 % річних згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України на стягнуту на його користь суму грошових коштів, що складається із тіла кредиту та нарахованих відсотків.

Надаючи оцінку відповідним аргументам, суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналіз вищевказаних норм закону свідчить, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, а також Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18.

Застосовуючи процитовані вище правові висновки у цій справі, суд звертає увагу, що стягнення грошових коштів за рішенням суду, не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення боргу у відповідача. Виходячи зі змісту приписів ГПК України, стягнення боргу є результатом реалізації судом своїх повноважень щодо здійснення правосуддя та направлене на захист порушених прав особи, яка звернулася до суду.

Враховуючи все викладене вище, суд вважає, що підставою виникнення грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є договір кредитної лінії № 45/ МБ-22 від 31.01.2008 року, неналежне виконання якого відповідачем і зумовило звернення позивача до суду. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2011 у справі № 5015/2060/11 не призвело до припинення зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору, як і не стало підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах.

З врахуванням наведеного, нарахування 3 % річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України повинно відбуватися саме у зв`язку із невиконанням кредитного договору, а не рішення суду.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо підстав виникнення грошового зобов`язання відповідача та можливість застосування у даній справі норми ч. 5 ст. 11 ЦК України, згідно із якою цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 79 ГПК України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, лише якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах Проніна проти України, заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та Нечипорук і Йонкало проти України, заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Виходячи із викладених вище мотивів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

вирішив:

1. У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складений 10 жовтня 2024 року.

Суддя Манюк П.Т.