РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2024Справа № 910/8503/24
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 23, )

до Товариства з додатковою відповідальністю "Охорона-М" (03110, м. Київ, вул. Олексіївська, 3, )

про стягнення 86 162,31 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Охорона-М" про стягнення заборгованості за договором №113/7 від 28.07.2023 про надання послуг у розмірі 86 162,31 грн, з яких: 30 000,00 основного боргу, 54 600,00 грн пені, 972,99 грн інфляційних втрат та 589,32 грн 3%.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

29.07.2024 до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву.

05.08.2024 до суду позивачем подано відповідь на відзив.

09.08.2024 до суду відповідачем подані письмові пояснення на відповідь на відзив.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2023 року між Київським комунальним об`єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» (далі - позивач, КО «Київзеленбуд») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона-М» (далі - відповідач) було укладено договір № 113/7 про надання послуг, відповідно до умов якого ТОВ «Охорона-М» приймає на себе обов`язки надати КО «Київзеленбуд» (за кодом ДК 021:2015,90710000-7- Екологічний менеджмент) послуги з розробки науково-технічної документації для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, що включають в себе:

- проведення лабораторних замірів на межі санітарно-захисної зони підприємства;

- розробка матеріалів, в яких обґрунтовується обсяги викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами;

- подання оголошення для врахування інтересів громадськості;

- складання та погодження із КО «Київзеленбуд» кінцевого пакету документів, подання у ЦНАП м. Києва;

- супровід документообігу для отримання дозволу на викиди ЗР в АП від Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Замовник зобов`язується прийняти від виконавця належним чином надані послуги та своєчасно оплатити їх в строки та на умовах, передбачених договором (п. 1.1. та п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору ціна договору становить 60 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 10 000,00 грн.

Згідно з п. 2.2 договору оплата послуг здійснюється замовником шляхом здійснення попередньої оплати у розмірі 50% протягом 3 банківських днів з дати підписання цього договору та 50% за результатами фактичного надання виконавцем послуг протягом 7 банківських днів з моменту отримання та підписання замовником акту наданих послуг на підставі рахунку-фактури виконавця.

Відповідно до п. 4.1. договору виконавець зобов`язався надати вказані в п. 1.1. договору послуги протягом 70 робочих днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 2.2. договору та надходження від замовника вихідних даних та документів.

У випадку порушення строків надання послуг із вини виконавця, замовник має право стягнути з виконавця неустойку у вигляді пені в розмірі 1% від вартості ненаданих/несвоєчасно наданих послуг за кожний день прострочення (п.6.2. договору).

Відповідно до п. 6.3. договору у разі прострочення строку надання послуг замовник має право вимагати від постачальника поверхня суми попередньої оплати з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до пунктів 8.1.та 8.3. договору даний договір діє по 31.12.2023 року, а в частині гарантійних зобов`язань відповідача - до моменту повного їх виконання. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності, яка мала місце під час дії даного договору.

Так, Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" на підставі рахунку-фактури від 28.07.2023 № СФ-28- 07-23 перерахувало кошти в розмірі 30 000,00 грн на рахунок ТОВ «Охорона-М», що підтверджується платіжною інструкцією від 31.07.2023 №50.

Позивач у позовній заяві зазначає, що оскільки 31.07.2023 останній сплатив попередню оплату, то днем коли відповідач мав надати визначені договором послуги є 06.11.2023.

Позивач звернувся до ТОВ «Охорона-М» з претензією від 14.03.2024 №077/226-962 про повернення попередньої оплати. Однак відповідач відповіді на вказану претензію не надав та кошти не повернув.

Так, позивач зазначає, що ТОВ «Охорона-М» свої зобов`язання щодо розробки та погодження науково-технічної документації для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, а також розробку та передачу позивачу звіту по інвентаризації джерел викидів не виконало.

Таким чином, враховуючи наведене, позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням ТОВ «Охорона-М» своїх зобов`язань за договором № 113/7 від 28.07.2023, перераховані ним кошти, у якості 50% попередньої оплати за послуги у сумі 30 000,00 грн, підлягають поверненню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 54 600,00 грн пені, 972,99 грн інфляційних втрат та 589,32 грн 3%.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Замовник зобов`язується прийняти від виконавця належним чином надані послуги та своєчасно оплатити їх в строки та на умовах, передбачених договором (п. 1.1. та п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору ціна договору становить 60 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 10 000,00 грн.

Згідно з п. 2.2 договору оплата послуг здійснюється замовником шляхом здійснення попередньої оплати у розмірі 50% протягом 3 банківських днів з дати підписання цього договору та 50% за результатами фактичного надання виконавцем послуг протягом 7 банківських днів з моменту отримання та підписання замовником акту наданих послуг на підставі рахунку-фактури виконавця.

Судом встановлено, що Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" на підставі рахунку-фактури від 28.07.2023 № СФ-28- 07-23 перерахувало кошти в розмірі 30 000,00 грн на рахунок ТОВ «Охорона-М», що підтверджується платіжною інструкцією від 31.07.2023 №50.

Відповідно до п. 4.1. договору виконавець зобов`язався надати вказані в п. 1.1. договору послуги протягом 70 робочих днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 2.2. договору та надходження від замовника вихідних даних та документів.

Таким чином, оскільки 31.07.2023 позивач сплатив попередню оплату, то днем коли відповідач мав надати визначені договором послуги є 06.11.2023.

Відповідно ч. 1. до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Разом з тим, ТОВ «Охорона-М» свої зобов`язання щодо розробки та погодження науково-технічної документації для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, а також розробку та передачу позивачу звіту по інвентаризації джерел викидів не виконало.

Відповідно до п. 6.3. договору у разі прострочення строку надання послуг замовник має право вимагати від постачальника суми попередньої оплати з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Також судом встановлено, що позивач звернувся до ТОВ «Охорона-М» з претензією від 14.03.2024 №077/226-962 про повернення попередньої оплати. Однак відповідач відповіді на вказану претензію не надав та кошти не повернув.

Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 30 000,00 грн, належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 30 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що останній виконував свої обов`язки за договором та ним було розроблено технічний звіт із визначенням геодезичних координат центроїду в СК WGS-84-території виробничої бази. Зокрема, відповідач зазначає, що вказаний звіт був розроблений на замовлення ТОВ «Охорона-М» та оплачений товариством.

Так, згідно з п. 1.1. та п. 1.2. договору ТОВ «Охорона-М» приймало на себе обов`язки надати КО «Київзеленбуд» (за кодом ДК 021:2015,90710000-7- Екологічний менеджмент) послуги з розробки науково-технічної документації для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, що включають в себе:

- проведення лабораторних замірів на межі санітарно-захисної зони підприємства;

- розробка матеріалів, в яких обґрунтовується обсяги викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами;

- подання оголошення для врахування інтересів громадськості;

- складання та погодження із КО «Київзеленбуд» кінцевого пакету документів, подання у ЦНАП м. Києва;

- супровід документообігу для отримання Дозволу на викиди ЗР в АП від Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Замовник зобов`язується прийняти від виконавця належним чином надані послуги та своєчасно оплатити їх в строки та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 3.7. договору встановлено, що після виконання п. 1.1. договору відповідач повідомляє позивача про розробку звіту по інвентаризації джерел викидів шляхом надання позивачу оригіналу звіту, оригіналу Акту наданих послуг у двох екземплярах та оригіналу рахунку на оплату неоплаченої частини послуг.

Проте, ТОВ «Охорона-М» у встановлений договором строк про розробку звіту по інвентаризації джерел викидів не повідомило позивачу, послуги позивачу не надало, а відтак свої зобов`язання щодо розробки та погодження науково-технічної документації для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами не виконало.

Твердження відповідача про те, що позивачем та відповідачем були переглянуті строки виконання договору, суд визнає недоведеними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.1. договору виконавець зобов`язався надати вказані в п. 1.1. договору послуги протягом 70 робочих днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 2.2. договору та надходження від замовника вихідних даних та документів.

Враховуючи те, що 31.07.2023 КО «Київзеленбуд» сплатило попередню оплату у відповідності до п. 2.2. договору, останнім днем, коли відповідач мав надати визначені договором послуги, є 06.11.2023.

Відповідно до пунктів 8.1.та 8.3. договору даний договір діє по 31.12.2023 року, а в частині гарантійних зобов`язань відповідача - до моменту повного їх виконання. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності, яка мала місце під час дії даного договору.

Згідно з п. 9.1. договору зміни або доповнення до цього договору вносяться виключно у письмовій формі за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

За приписами ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, судом встановлено, що відповідна додаткова угода між позивачем та відповідачем не укладалася, а отже, встановлений договором строк не продовжувався та.

Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача, окрім суми основного боргу, також 54 600,00 грн пені, 972,99 грн інфляційних втрат та 589,32 грн 3%.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Щодо втрат від інфляції, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 №904/7401/16.

Суд перевірив надані позивачем розрахунки та встановив, що заявлені до стягнення сума інфляційного збільшення є арифметично правильною та обґрунтованою.

Так, перевіривши розрахунок суми 3% річних, судом встановлено, що в останньому було допущено арифметичну помилку.

Отже, враховуючи вищевикладене, за розрахунком суду, до стягнення з відповідача підлягає 3% річних у розмірі 588,08 грн а тому позов підлягає задоволенню у цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення 54 600,00 грн пені, суд зазначає наступне.

Відповідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За наведеними вище положеннями чинного законодавства, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас, за змістом статті 1 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Так, за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Стаття 231 Господарського кодексу України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 Господарського кодексу України.

Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення ж частини шостої статті 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим, за частиною другою статті 343 Господарського кодексу України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», частиною другою статті 36 Закону України «Про телекомунікації».

За змістом наведених вище положень законодавства, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Така сама правова позиція щодо застосування норм статті 231 Господарського кодексу України викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

У випадку порушення строків надання послуг із вини виконавця, замовник має право стягнути з виконавця неустойку у вигляді пені в розмірі 1% від вартості ненаданих/несвоєчасно наданих послуг за кожний день прострочення (п.6.2. договору).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за загальний період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання з 07.11.2023 по 06.05.2024 у розмірі 54 600,00 грн, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню у заявленій позивачем сумі.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Охорона-М" (03110, м. Київ, вул. Олексіївська, 3, ) на користь Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 23, ) суму основного боргу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 54 600 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот) грн 00 коп., 3% річних у розмірі 588 (п`ятсот вісімдесят вісім) 08 коп., інфляційне збільшення боргу у розмірі 972 (дев`ятсот сімдесят дві) грн 99 коп. та судовий збір в розмірі 3 027 (три тисячі двадцять сім) грн 96 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 16.10.2024

Суддя І.О. Андреїшина