ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.10.2024м. СумиСправа № 920/962/24

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., розглянувши без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 920/962/24

за позовом: фізичної особи підприємця Голіуса Миколи Степановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: фізичної особи підприємця Голобурди Дарьї Володимирівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення 185 120, 34 грн,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 180 000,00 грн, 3% річних у розмірі 1 779,88 грн та втрати від інфляції у розмірі 3 340,46 грн, а також відшкодувати судові витрати.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.08.2024 справу № 920/962/24 розподілено для розгляду судді Джепі Ю.А.

Ухвалою від 05.08.2024 у справі №920/962/24 постановлено позовну заяву залишити без руху.

Ухвалу суду від 05.08.2024 представником позивача виконано, тому ухвалою суду від 09.08.2024 у справі № 920/962/24 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження; справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

23.08.2024 відповідачем подано відзив б/н б/д (вх.№ 4855/24 від 23.08.2024), у якому проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що механізм обчисдення пені, який передбачений у п. 5.6. укладеного мід сторонами договору суперечить чинному законодавсту, а також що її нарахування не може мати місце, оскільки несплата нею орендної плати мала місце з вини позивача. Крім того, нарахована пеня значно перевищує розмір основного боргу.

Вказує, що з 04.04.2023 не мала можливості користуватись орендованим приміщенням внаслідок неправомірних дій позивача, що встановлено у рішенні Господарського суду Сумської області від 01.11.2023 у справі № 920/806/23.

Також вказує, що присуджені до стягнення постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 у справі № 920/806/23 грошові кошти сплачені позивачу у повному обсязі. На підтвердження вказаного додає платіжні інструкції від 09.08.2024 із зазначенням відповідного призначення платежів на суми 13 579,00 грн, 3 519,10 грн та 42 096,80 грн.

У відзиві відповідач зазначає, крім іншого, про зменшення судом нарахованої пені на підставі ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України та ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, мотивуючи відповідне клопотання ступінню виконання зобов`язання, рівнем свого майнового стану (додаючи довідку про доходи та податкову декларацію про майновий стан й доходи за 2023 рік), великим розміром нарахованих позивачем штрафних санкцій. З цих же підстав просить зменшити нараховані 3% річних та інфляційні втрати.

02.09.2024 подано до суду відповідь на відзив б/н від 31.08.2024 (вх.№ 2594 від 02.09.2024), у якому позивач вважає, що викладені у відзиві доводи не спростовують обгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно зі статтєю 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 43 та 33 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті.

Згідно зі статтею 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, наявних у матеріалах справи.

Частиною четвертою статті 240 ГПК України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

08.12.2022 між фізичною особою-підприємцем Голіусом Миколою Степановичем (позивач) та фізичною особою-підприємцем Голобурдою Дарією Володимирівною (відповідач) було укладено договір оренди №2, відповідно до умов якого позивач передав у строкове платне користування відповідачу нежитлове приміщення площею 432,3 м.кв., а саме ресторан «Сімбіозі», що розташований за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 5 (другий поверх), а також майно згідно із додатком №1 до Договору, а відповідач, в свою чергу, прийняла указані приміщення в оренду та зобов`язувалась, серед іншого, своєчасно та у повному обсязі вносити орендну плату за орендовані приміщення.

У пункті 5.1.3. Договору сторони погодили, що орендна плата сплачується відповідачем на розрахунковий рахунок Позивача не пізніше 5 числа кожного місяця.

Умовами договору сторони визначили право орендаря розірвати договір оренди приміщення та майна, попередивши письмово орендодавця, не пізніше ніж за 1 (один) місяць до такого наміру (п. 6.4.7). Після закінчення терміну дії договору, не виявивши бажання його продовження або дострокового його розірвання, орендар зобов`язаний повернути орендоване приміщення та майно орендодавцю (п. 7.1 договору).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 01.11.2023 в справі №920/806/23 суд установив, що 18.04.2023 позивач отримав письмове повідомлення відповідача про розірвання договору оренди № 2 від 08.12.2022, тому договір вважається розірваним з 18.05.2023.

Разом з цим, відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач не могла користуватись приміщенням з 04.04.2023 через обставини, за які вона не відповідає (здача позивачем приміщення під сигналізацію служби охорони, без надання паролю відповідачу для входу), позивачем не спростовано факт недопущення з 04.04.2023, тому відповідач звільняється від оплат за договором з 04.04.2023.

Також у цьому ж рішенні в справі № 920/806/23 суд установив, що позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з орендної плати на загальну уму 236935 грн 48 коп. за грудень 2022 року (за 23 дні) липень 2023 року (за 11 днів), враховуючи часткову оплату заборгованості в сумі 125000 грн.00 коп.

Разом з цим, суд установив, що за лютий 2023 року сторони, за домовленістю визначили суму орендної плати за вказаний місяць в розмірі 25000 грн 00 коп., про що є відповідний запис за підписом позивача на рахунку-фактурі від 07.02.2023.

Враховуючи той факт, що майно не могло бути використане відповідачем з 04.04.2023, правомірними та обґрунтованими суд визначив вимоги позивача в сумі 42 096,77 грн.

В частині стягнення суми боргу з орендної плати (42 096,77 грн) Північний апеляційний господарський суд від 04.06.2024 постановою фактично підтвердив у відповідній частині висновки, що викладені у рішенні Господарського суду Сумської області від 01.11.2023 в справі № 920/806/23, на виконання чого видано відповідний наказ від 22.07.2024.

Відповідно до ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вважаючи, що період прострочення відповідача по сплаті орендної плати у розмірі 42 096, 77 грн становить з 06.03.2023 по дату подання даної позовної заяви у справі № 920/962/24 01.08.2024, позивач нарахував та просить стягнути з позивача на вказану суму заборгованості пеню у розмірі 180 000,00 грн, 3% річних у розмірі 1 779,88 грн та втрати від інфляції у розмірі 3 340,46 грн.

З доданих до відзиву відповідача в даній справі № 920/962/24 платіжних інструкцій від 09.08.2024 із зазначенням відповідного призначення платежів (виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 у справі № 920/806/23) 42 096,80 грн боргу з орендної плати сплачені відповідачем позивачу 09.08.2024.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору оренди нерухомого майна.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Проте, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, відповідач не виконала умови Договору оренди № 2 від 08.12.2022 - не сплатила у повному обсязі та у встановлені договором строки орендну плату, розмір заборгованості з якої складав 42 096,80 грн, що встановлено судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції у справі № 920/806/23.

Матеріалами справи підтверджується, що зазначена сума боргу сплачена відповідачем 09.08.2024, й про це сторони не заперечують.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 цього Кодексу).

Ураховуючи те, що до 09.08.2024 зобов`язання з повної сплати орендної плати за договором відповідачем не було виконано, позовні вимоги щодо стягнення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з нарахованними сумами (3% річних у розмірі 1 779,88 грн та втрат від інфляції у розмірі 3 340,46 грн) і періодом нарахування (06.03.2023 - 01.08.2024) інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 42 096,80 грн, тому вказані вимоги підлягають задоволенню.

У той же час заявлена до стягнення позивачем сума нарахованої пені підлягає стгненню частково, з огляду на таке.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частина друга статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, сторони у договорі передбачили (п. 5.6), що у випадку прострочення орендарем будь-якого платежу з його вини, орендодавець має право нарахувати пеню. Пеня за прострочення будь-якого платежу нараховується в розмірі 1000 грн за кожен календарний день прострочення.

У той же час, стягнення пені обмежене подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла в періоді, за який сплачують пеню (Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 № 543/96-ВР).

Також, відповідно до положень ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Тому, перерахувавши відповідно до вказаних положень чинного законодавства пеню на суму 42 096,77 грн з врахуванням її обмеження подвійною обліковою ставкою НБУ та шестю місяцями нарахування, суд дійшов висновку, що обгрунтованим та арифметично правильним є її визначення в розмірі 10 333,89 грн, а не 180 000, 00 грн, як заявлено позивачем.

При вирішенні клопотання відповідача про зменшення неустойки суд бере до уваги доводи відповідача щодо обставин своєчасної несплати ним орендної плати, зокрема, всановлених у судових рішеннях в справі № 920/806/23, майновий стан сторін та факт повного виконання основного зобов`язання на момент ухвалення рішення, та виснує про часткове задоволення такого клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною другою статті 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає за необхідне зменшити розмір нарахованої позивачем неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, на 50 % від заявленої до стягнення суми.

Суд вважає, що зменшення розміру пені на 50 % є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягають 5 166,95 грн - 50% від перерахованого судом розміру пені.

З огляду на все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 134, 61 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов частково.

2. Стягнути з фізичної особи підприємця Голобурди Дарьї Володимирівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи підприємця Голіуса Миколи Степановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 5 166, 95 грн (п`ять тисяч сто шістдесят шість гривень девяносто п`ять копійок) пені, 1 779,88 грн (одна тисяча сімсот сімдесят дев`ять гривень вісімдесят вісім копійок) 3% річних, 3 340,46 грн (три тисячі триста сорок гривень сорок шість копійок) втрат від інфляції, а також 134, 61 грн (сто тридцять чотири гривні шістдесят одна копійка) відшкодування витрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

3. Відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 174 833,05 грн пені.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повні реквізити сторін зазначені у пункті 2 резолютивної частини цього рішення.

Суддя Ю.А. Джепа