РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2024Справа № 910/7673/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Божка О.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Зарочинцева Сергія Сергійовича

до Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС"

про визнання недійсним одностороннього правочину

представники сторін:

від позивача: Сабадин А.В.

від відповідача: Середюк Т.А.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Зарочинцев Сергій Сергійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" про визнання недійсним одностороннього правочину у вигляді односторонньої відмови КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" від договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зміст одностороннього правочину КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", оформленого письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, суперечить приписам ч.3 ст.291 ГК України.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/76763/24, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання у справі призначено на 01.08.2024.

12.07.2024 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву

18.07.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач також просив поновити пропущений процесуальний строк на подання заяви свідка ОСОБА_1 від 15.07.2024.

23.07.2024 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив та заперечення на клопотання про долученння доказів.

У підготовчому засіданні 01.08.2024 позивач повторно подав клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви свідка, просив приєднати до матеріалів справи заяву свідка та оригінали додаткової угоди № 2 та додаткової угоди № 4.

У підготовчому засіданні 01.08.2024 суд постановив протокольну ухвалу про задоволення заяви позивача про поновлення строку для подачі доказів, прийнято до розгляду докази, що подані до суду разом із заявою, долучено до матеріалів справи оригінали: заяви свідка, додаткових угод № 1 та № 4.

Також у підготовчому засіданні 01.08.2024 суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та оголошення перерви у підготовчому засіданні на 21.08.2024.

У підготовчому засіданні 21.08.2024 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 19.09.2024 та запропонував позивачу надати пояснення.

17.09.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 19.09.2024 суд постановив протокольну ухвалу про долучення до матеріалів справи письмових пояснень позивача, а також постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.10.2024.

02.10.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, до якого додані відповідні докази.

Представник позивача у судовому засіданні 03.10.2024 підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.10.2024 заперечив проти позовних вимог.

У судовому засіданні 03.10.2024 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.09.2019 між сторонами укладено договір №ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування.

В подальшому між сторонами підписано ряд додаткових угод до договору: № 1 від 18.11.2020, № 2 від 17.02.2022, № 3 від 22.02.2022, № 4 від 02.06.2022.

Позивач зазначає, що отримав від відповідача лист від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019, в якому відповідач послався на п. 7.7 договору (Сторона-1 має право на дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку) та п.п. 7.7.2. договору( у випадку повторного виявлення порушень умов договору - в будь-який момент після повторного виявлення порушення незалежно від того, чи усунуте воно Стороною-2).

Однак, відповідно до додаткової угоди № 1 від 18.11.2020 до договору п. 7.7.1 та 7.7.2 договору викладено в новій редакції, яка не передбачає підстави одностороннього розірвання договору, зазначеної відповідачем.

Позивач вказує, що зміст одностороннього правочину відповідача, оформленого письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215 про одностороннє розірвання з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, суперечить ч. 3 ст. 291 ГК України, згідно з якою на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що спірний договір є договором найму (оренди), а не надання послуг, що підтверджується в тому числі постановою Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.03.2024 3 справі № 910/1248/23.

Також позивач зазначає, що пунктом 7.7. договору визначені виключні підстави для розірвання договору в односторонньому порядку: 1) нездійснення позивачем оплати впродовж більше ніж 3(трьох) місяців підряд; 2) втрати відповідачем права передачі паркувального майданчика в експлуатацію. Згідно з умовами договору відповідач не мав право достроково розривати договір, з підстав, вказаних у письмовому повідомленні від від 04.06.2024 №053/05-2215

Додаткова угода № 1 підписана уповноваженою особою, що підтверджується довіреністю від 29.07.2020 № 18

Позиція відповідача.

Відповідач проти задоволення позову заперечив з таких підстав:

- відповідачем правомірно розірвано договір з позивачем, оскільки відповідач дотримався порядку розірвання, передбаченого договором, а тому у позивача відсутні підстави для звернення до суду;

- договір про надання майданчика для експлуатації є договором надання послуг;

- відповідачу невідомо про існування Додаткової угоди № 1 до договору та у відповідача така додаткова угода відсутня;

- відповідачу невідомо про укладення додаткової угоди № 4 та останній заперечує її справжність;

- відповідно до довіреності № 18 від 29.07.2020 начальнику управління закупівель та супроводу клієнтів ОСОБА_2 надано наступні права: підписувати договори на закупівлю товарів, робіт і послуг та договори про надання для експлуатації майданчика для паркування від імені КП "Київтранспарксервіс" на будь-яку суму; підписувати додаткові угоди, протоколи до вищевказаних договорів, інші документи. Однак у ОСОБА_2 не було повноважень підписувати додаткову угоду до договору ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09 вересня 2019 року;

- додаткова угода № 1 підписана особою, яка не уповноважена на підписання таких додаткових угод, а отже є недійсною;

- оскільки спірний договір є договором про надання послуг, безпідставним є посилання позивача на норми, що регулюють орендні правовідносини.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

09.09.2019 між Комунальним підприємством "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" (далі - сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем Зарочинцевим Сергієм Сергійовичем (далі - сторна-2) укладено договір №ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, просп. Ватутіна (Північний міст), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі - майданчик для паркування), що включає 255 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 28 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

В подальшому між сторонами погоджені та підписані додаткові угоди до договору: № 1 від 18.11.2020, № 2 від 17.02.2022, № 3 від 22.02.2022, № 4 від 02.06.2022.

Відповідно до п. 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 17.02.2022, сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, просп. Романа Шухевича (Північний міст) (надалі - майданчик для паркування), що включає 255 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 28 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Відповідно до п. 2.1.2, 2.1.3. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 18.11.2020) сторона-1 здійснює моніторинг та обстеження майданчику для паркування письмово попередивши сторону-2 та отримавши відповідну згоду та визначивши дату та строк обстеження від сторони-2; має право доступу на майданчик для паркування для здійснення моніторингу та обстеження даної території. Здійснює моніторинг та обстеження території майданчика для паркування. Виявлення за результатами моніторингу та обстеження території майданчику для паркування кількості об лаштованих місць для паркування, які не відповідають схемі організації дорожнього руху, є підставою для винесення змін до схеми організації дорожнього руху шляхом збільшення на відповідну кількість місць для паркування.

Згідно з п. 3.1 договору майданчик для паркування вважається переданими в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

Відповідно до додаткової угоди № 3 від 22.02.2022 сторони дійшли згоди внести зміни до п. 7.2 договору та викласти вказаний пункт у наступній редакції: "7.1. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання Акту приймання-передачі майданчика в експлуатацію і діє до 08 вересня 2025".

Додатковою угодою № 4 від 02.06.2022 сторони дійшли згоди внести зміни до п. 7.1 та 7.2 договору, виклавши їх в наступній редакції:

- 7.1. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами;

- 7.2. Строк дії договору становить 3288календарних днів від дати підписання акту приймання-передачі стороною-1 в експлуатацію майданчика для паркування. Строк дії договору автоматично продовжується на період, на який введено чи продовжено строк дії воєнного стану в Україні, а в частині виконання зобов`язань - до їх повного виконання сторонами.

Відповідно до п. 7.7 договору (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1) сторона -1 має право на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку: у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в повному обсязі, встановленому у розділі 4 цього договору, і таке порушення триває більше 3 (трьох) місяців підряд (7.7.1.); у випадку втрати стороною-1 права передачі паркувального майданчика в експлуатацію - з моменту втрати такого права.

09.09.2029 між позивачем та відповідачем складено та підписано Акт приймання-передачі паркувального майданчика, відповідно до якого сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла в експлуатацію паркувальний майданчик на 283 машиномісця за адресою: м. Київ, Деснянський район, просп. Ватутіна (Північний міст), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

Листом від 20.03.2024 №053/05-1055 відповідач повідомив позивача, що 14.03.2024 співробітниками КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" здійснено обстеження паркувального майданчика за адресою: м. Київ, Деснянський район, просп. Романа Шухевича (просп. Ватутіна) (Північний міст) та складено акт. Також відповідач вимагав дотримуватись виконання умов договору та в найкоротший термін привести територію паркувального майданчика у відповідність до схеми ОДР та умов договору.

У Акті обстеження паркувального майданчика від 14.03.2024 встановлено, що на паркувальному майданчику відсутні місця для інвалідів, та, відповідно, інформаційні таблички; відсутні дорожні знаки та дорожня розмітка. На території розміщені контейнери у кількості 20 шт, також демонтований МАФ та велика металева конструкція ззовні схожа на баржу. Згідно з таблицею 1 до додатку 5 Рішення КМР від 23.11.2011 №242/5629 (зі змінами та доповненнями) на паркувальному майданчику визначено 283 м/м, фактично можливо розмістити 320 м/м.

В подальшому позивачем отримано лист відповідача від 04.06.2024 №053/05-2215, в якому відповідач зазначає, що відповідно до п. 7.7 договору КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" має право на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку та відповідно до п.п. 7.7.2. у випадку повторного виявлення порушень умов договору - в будь-який момент після повторного виявлення порушення незалежно від того чи усунуте воно ФОП Зарочинцев С.С.. Відповідач повідомив про дострокове розірвання договору в односторонньому порядку з 10.06.2024 та про зобов`язання звільнити паркувальний майданчик до 25.06.2024.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що на переконання позивача, зміст одностороннього правочину КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", оформленого письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215 про одностороннє розірвання з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, суперечить ч. 3 ст. 291 ГК України, згідно з якою на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Проаналізувавши зміст листа відповідача, який є предметом спору, суд дійшов висновку, що викладене у листі від 04.06.2024 №053/05-2215 рішення відповідача про одностороннє розірвання договору за своєю правовою природою є правочином - односторонньою відмовою від договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У той же час, недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог є правовою підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України у судовому порядку.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору №ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019.

Суд зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму, а відтак правовідносини підпадають під правове регулювання глави 58 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23.

Так, у вказаній вище постанові Верховний Суд зазначив, що: "…оскільки предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер, Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором найму.

68. Доводи суду апеляційної інстанції, що Договір за своєю правовою природою є договором надання послуг, Верховний Суд вважає помилковими, оскільки останній не передбачає завдання замовника, не визначає процесу надання послуг КП "Київтранспарксервіс", наявність чи відсутність результату таких послуг, а визначає умови передання та користування майданчиком для паркування, визначає права та обов`язки сторін які пов`язані із цим. При цьому наявність у п.3.4 Договору посилання на щомісячне підписання актів приймання-передачі наданих послуг не змінює правову природу характеру і умов використання відповідачем майна

69. Враховуючи викладене вище, Об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.06.2018 у справі №910/20720/16 та від 03.02.2020 у справі №910/6312/19, щодо застосування ст.901 ЦК до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування та зазначає, що такий договір за своєю правовою природою є договором найму. "

З урахуванням викладеного доводи відповідача про те, що договір про надання майданчика для експлуатації є договором надання послуг є необґрунтованими та відхиляються судом, а посилання на постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 910/6312/19, від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16 є безпідставним, оскільки Верховний Суд у постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 відступив від висновків, викладених у цих постановах.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. Подібні правові висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 01.04.2021 у справі №910/5206/20.

Відповідно до положень ст. 188 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У постанові від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому ст. 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Відповідно до ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Згідно з приписами ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Як встановлено судом, в оскаржуваному односторонньому правочині, оформленому листом від 04.06.2024 №053/05-2215, відповідач послався на п. 7.7 та п. 7.7.2 договору: КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" має право на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку у випадку повторного виявлення порушень умов договору - в будь-який момент після повторного виявлення порушення незалежно від того чи усунуте воно ФОП Зарочинцев С.С.

В той же час, як встановлено судом вище, сторонами укладено ряд додаткових угод до договору: № 1 від 18.11.2020, № 2 від 17.02.2022, № 3 від 22.02.2022, № 4 від 02.06.2022.

В редакції додаткової угоди № 1 сторони узгодили п. 7.7.2 договору в новій редакції: сторона -1 має право на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку: у випадку втрати стороною-1 права передачі паркувального майданчика в експлуатацію - з моменту втрати такого права.

Тобто, після погодження та підписання між сторонами додаткової угоди № 1 від 18.11.2020, у відповідача відсутнє право на одностороннє розірвання договору у випадку повторного виявлення порушень умов договору.

Заперечуючи проти укладення та дійсності додаткової угоди № 1 від 18.11.2020 відповідач зазначив, що йому невідомо про існування додаткової угоди № 1 до договору та у відповідача така додаткова угода відсутня, а також те, що додаткова угода № 1 підписана особою, яка не уповноважена на підписання таких додаткових угод, а отже є недійсною.

Оригінал додаткової угоди № 1 від 18.11.2020 долучений позивачем до матеріалів справи.

Вказана додаткова угода № 1 від 18.11.2020 скріплена печатками сторін та підписана зі сторони Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" начальником управління з закупівель та супроводу клієнтів ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності № 18 від 29.07.2020.

Кожна сторінка додаткової угоди № 1 містить частину фрагменту печатки відповідача.

Відповідачем долучено до відзиву копію довіреності № 18 від 29.07.2020.

Зі змісту вказаної довіреності вбачається, що Комунальне підприємство "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" в особі в.о. директора Свирида Анатолія Олексійовича, який діє на підставі розпорядження Київського міського голови від 13.04.2020 № 225 та Статуту, уповноважує начальника управління закупівель та супроводу клієнтів ОСОБА_2 представляти інтереси КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" в підприємствах, організаціях, незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, перед фізичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів на закупівлю товарів, робіт і послуг та договорів про надання для експлуатації майданчика для паркування від імені довірителя.

ОСОБА_2 в межах повноважень, передбачених довіреністю та чинним законодавством України надаються наступні права, зокрема, підписувати договори на закупівлю товарів, робіт і послуг та договори про надання для експлуатації майданчика для паркування від імені КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" на будь-яку суму; підписувати додатки, додаткові угоди, протоколи до вищевказаних договорів, та інші документи.

Дослідивши зміст вказаної довіреності, суд дійшов висновку, що у ОСОБА_2 були наявні повноваження на підписання від імені КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" додаткової угоди № 1 від 18.11.2020 до договору № ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019, при цьому відсутність у довіреності після слів "договори про надання для експлуатації" слів " …утримання та облаштування" не може свідчити про відсутність повноважень на укладення додаткової угоди № 1 та є проявом формалізму зі сторони відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що додаткова угода № 1 від 18.11.2020 укладена уповноваженою особою відповідача та породжує права та обов`язки для сторін.

Відсутність у відповідача примірника такої додаткової угоди № 1 від 18.11.2020 не впливає на її дійсність та існування.

Доказів того, що Додаткова угода № 1 визнавалась недійсною в судовому порядку, матеріали справи не містять.

В той же час, під час розгляду справи судом встановлено таке.

02.06.2022 між сторонами укладено додаткову угоду № 4, якою продовжено строк дії договору.

На момент укладення додаткової угоди № 4 юридичною адресою відповідача була наступна адреса: 91031, Луганська обл, місто Луганськ, містечко Щорса, буд. 9, кв.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (в редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди № 4 від 02.06.2022) положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

Здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди № 4 від 02.06.2022) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України; 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях затверджено Указом Президента України від 07.02.2019 №32/2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях», який набрав чинність з дня його опублікування (09.02.2019) та є чинним на даний час.

Згідно наведеного Указу Президента України визначено, що у Луганській області тимчасово окупованими є наступні міста обласного значення (у тому числі населені пункти, які адміністративно підпорядковані міським радам цих міст): місто Луганськ (у тому числі місто Олександрівськ, селище Зразкове, селище Тепличне, селище міського типу Катеринівка).

Отже, станом на дату укладення додаткової угоди № 4 місцезнаходженням позивача була тимчасово окупована територія та позивач не змінив свою податкову адресу.

Таким чином, станом на дату укладення між позивачем та відповідачем Додаткової угоди № 4 Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" містив норму щодо нікчемності правочину, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія.

Отже, додаткова угода № 4 від 04.06.2022 є нікчемною в силу приписів ст. 13 Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Вказане також підтверджує позивач у письмових поясненнях, поданих до суду 17.09.2024.

Щодо додаткової угоди № 1, то вказаної норми Закону про нікчемність правочину не існувало на момент її укладення.

Щодо додаткових угод № 2 та № 3 до договору, то станом на дати їх укладення ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" діяла в такій редакції: "Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Таким чином, станом на дати укладення додаткових угод № 2 та № 3 місто Луганськ не відносилось до території, вказаних у ст. 3, на які поширювалась дія ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", отже, вказані додаткові угоди не є нікчемними.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку слід виходити з умов договору з урахуванням додаткових угод № 1, 2 та 3.

Погоджений сторонами в додатковій угоді п. 7.7.2 договору не містить таких підстав для розірвання в односторонньому порядку договору як повторне виявлення порушень умов договору.

Отже, у випадку виявлення порушень умов договору та маючи намір розірвати договір у зв`язку з цим, відповідач мав дотримуватись загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого статтею 188 ГК України.

У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (ч.4 ст.188 ГК) (п. 72 постанови Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 906/540/22).

Отже, враховуючи зміст п. 7.7 договору в редакції додаткової угоди № 1, з огляду на викладення п. 7.7.2 договору в новій редакції, суд зазначає, що умовами договору були передбачено лише 2 підстави для його достроково розірвання відповідачем в односторонньому порядку:

- у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в повному обсязі, встановленому у розділі 4 цього договору, і таке порушення триває більше 3 (трьох) місяців підряд

- у випадку втрати стороною-1 права передачі паркувального майданчика в експлуатацію - з моменту втрати такого права.

На жодну із вказаних підстав відповідач не послався у своєму листі від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019.

Матеріали справи не містять доказів втрати відповідачем права передачі паркувального майданчика або доказів наявності у позивача перед відповідачем заборгованості.

З огляду на викладене, з підстави, зазначеної в листі від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку (у випадку повторного виявлення порушень умов договору) у відповідача не було передбачено право на дострокове одностороннє розірвання договору, а тому відповідач мав дотримуватись приписів ст. 291 ГК України та порядку, встановленого ст. 188 Господарського кодексу України.

У даному випадку розірвання договору було б можливим лише за домовленістю або за рішенням суду.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку вчинений відповідачем односторонній правочин, оформлений письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, суперечать положенням ст. 291, ст. 188 ГК України, а тому вимога про визнання його недійсним є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідачем, в свою чергу, не спростовано викладених у позові обставин.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Зарочинцева Сергія Сергійовича про визнання недійсним одностороннього правочину Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", оформленого письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2029 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

За приписами ст.129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч.1 ст.124 ГПК України).

У позовній заяві позивач зазначав, що ним понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн за написання позовної заяви та позивач очікує понести витрати на правову допомогу у таких розмірах: написання відповіді на відзив - 8000,00 грн, написання заяви з процесуальних питань - 5000,00 грн. (одна заява); участь в судовому засіданні - 4500,00 грн. (одне судове засідання).

02.10.2024 позивач подав детальний розрахунок судових витрат, докази на підтвердження витрат на правову допомогу та просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45000,00 грн.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано у матеріали справи копії: договору про надання професійної правничої допомоги № 23/Г від 14.06.2024, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Вишневий і партнери", додатку № 1 до договору, актів про надання професійної правничої допомоги від 19.06.2024 на суму 9000,00 грн, від 01.08.2024 на суму 4500,00 грн, від 21.08.2024 на суму 4500,00 грн, від 17.07.2024 на суму 8000,00 грн, від 16.09.2024 на суму 10000,00 грн, від 19.09.2024 на суму 4500,00 грн, платіжних інструкцій від 01.10.2024 на суму 4500,00 грн, від 02.08.2024 на суму 4500,00 грн, від 18.07.2024 на суму 8000,00 грн, від 19.06.2024 на суму 9000,00 грн; від 23.09.2024 на суму 4500,00 грн, від 26.08.2024 на суму 4500,00 грн.

Так, відповідно до пункту 1.1. договору про надання професійної правничої допомоги № 23/Г від 14.06.2024, клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу клієнту щодо, зокрема, визнання недійсним одностороннього правочину Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", оформленого письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 19.09.2024.

У п. 4.1 договору про надання професійної правничої допомоги № 23/Г від 14.06.2024 сторони дійшли згоди про те, що за надання адвокатським об`єднанням послуг, обумовлених п. 1.1 та п. 1.2 договору, клієнт сплачує адвокатському об`єднанню грошову винагороду (гонорар), розмір та строк сплати якої, визначений в Додатку/додатках до договору, який є невід`ємною частиною цього договору.

У додатку № 1 від 14.06.2024 сторони погодили, що грошова винагорода/гонорар складає: підготовка, складання позовної заяви - 9000,00 грн; підготовка, складання відповіді на відзив - 8000,00 грн; підготовка, складання заяви з процесуальних питань - 5000,00 грн, участь у судовому засіданні - 4500,00 грн, адвокатський запит - 3500,00 грн.

Згідно наявних у матеріалах справи актів про надання професійної правничої допомоги сторонами підтверджено, що адвокатське об`єднання надало за договором, а клієнт прийняв наступні послуги:

- підготовка, складання позовної заяви про визнання недійсним одностороннього правочину Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", оформленого письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 19.09.2024 - 9000,00 грн;

- підготовка, складання відповіді на відзив по справі № 910/7673/24 - 8000,00 грн,

- участь у підготовчому засіданні у справі № 910/7673/24 - 4500,00 грн;

- участь 21.08.2024 у підготовчому засіданні у справі № 910/7673/24 - 4500,00 грн;

- підготовка, складання письмових пояснень по справі № 910/7673/24 - 10000,00 грн;

- участь 19.09.2024 у підготовчому засіданні у справі № 910/7673/24 - 4500,00 грн;

Крім того, відповідно до платіжної інструкції від 01.10.2024 на суму 4500,00 грн, позивачем оплачено участь адвоката у судовому засіданні 03.10.2024.

Всього витрати на правову допомогу склали 45000,00 грн.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18.

Принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення

Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.

Дослідивши надані позивачем докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку , що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 45 000, 00 грн не є пропорційним до предмета спору. З огляду на складність справи, обсяг матеріалів у справі, кількість підготовлених процесуальних документів, зважаючи на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, з огляду на наявність поданих адвокатом позивача до відповідача аналогічних позовних заяв, суд за необхідне обмежити розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на правову допомогу до 15000,00 грн.

Отже, з урахуванням критерії співмірності та розумності судових витрат, обґрунтованими є витрати на правову допомогу у даній справі у розмірі 15000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд при цьому звертає увагу на те, що в даному випадку не відбувається втручання суду в договірні відносини між адвокатом та клієнтом щодо визначення вартості правової допомоги, оскільки наразі вирішується виключно питання щодо обґрунтованості покладення таких витрат на відповідача та їх розміру, яке судом вирішується з огляду на обставини цієї справи.

При цьому, досліджуючи на предмет нікчемності договір про надання професійної правничої допомоги № 23/Г від 14.06.2024, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Вишневий і партнери", суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 916/1164/23, відповідно до якої стаття 13 Закону № 1207-VII має назву "Особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території", втім у частині другій статті 13 вживається термін саме господарська діяльність. Отже, можна дійти висновку, що положення частини другої статті 13 Закону № 1207-VII поширюється на договори, які укладаються суб`єктом господарювання при здійсненні ним господарської діяльності, тобто у випадках, коли він реалізує продукцію, виконує роботи, надає послуги.

Право особи на справедливий суд та отримання правничої допомоги передбачено Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, тобто право особи на справедливий суд ґрунтується на законодавчих актах вищої юридичної сили.

Отже, суд дійшов висновку, що договір про надання професійної правничої допомоги № 23/Г від 14.06.2024, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Вишневий і партнери" не є нікчемним правочином.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним односторонній правочин Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", оформлений письмовим повідомленням від 04.06.2024 №053/05-2215 про дострокове розірвання в односторонньому порядку з 10.06.2024 договору №ДНП-2019-09/02 від 09.09.2029 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеного з Фізичною особою-підприємцем Зарочинцевим Сергієм Сергійовичем.

Стягнути з Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" (01030, місто Київ, вулиця Леонтовича, будинок, 6, ідентифікаційний код 35210739) на користь Зарочинцева Сергія Сергійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 3028,00 грн судового збору та 15000,00 грн витрат на правову допомогу.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.10.2024.

Суддя С.О. Турчин