ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2024 р. Справа№ 910/2633/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Шапрана В.В.

Корсака В.А.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024

у справі № 910/2633/24 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Акціонерне товариство "Дніпроазот"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Дніпроазот" (далі - позивач; АТ "Дніпроазот"; апелянт) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач; АТ КБ "Приватбанк") про стягнення 2 026 896,08 грн збитків, завданих невиконанням відповідачем зобов`язань за договором № 1/Х від 14.02.2000 у частині збереження прийнятого на зберігання майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами склались договірні зобов`язання, проте AT КБ "Приватбанк" всупереч положенням договору не повернув AT "Дніпроазот" платину (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грам, попри наявність письмових вимог, та, зрештою, повідомив, що після ретельної перевірки, вказану платину не виявлено, що свідчить про втрату переданого на зберігання майна. У зв`язку з цим позивачем пред`явлено позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості втраченого майна на день ухвалення судового рішення по офіційному курсу облікової ціни платини Національного банку України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24 у позові відмовлено повністю.

За висновками місцевого господарського суду, матеріалами справи належним чином та у повному обсязі підтверджується наявність у відповідача переданого позивачем за договором майна на час розгляду цієї справи. Тому, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення виключає задоволення вимоги про стягнення з відповідача збитків. Також судом першої інстанції зазначено, що з огляду на визначені позивачем предмет та підстави позову, неможливим є задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача збитків у зв`язку з недоведеністю власне наявності таких збитків (втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням або пошкодженням майна, а також витрат, які він зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ "Дніпроазот" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі №910/2633/24 скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства "Дніпроазот" задовольнити. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" збитки у розмірі 2 026 896,08 грн, завдані незаконними діями за договором № 1/Х від 14.02.2000 у частині збереження прийнятого на зберігання майна.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено з: істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права; урахуванням обставин, які не були доведені та які хибно визнано встановленими.

Апелянт зазначає, що враховуючи зміст листів відповідача щодо відсутності підтвердження зберігання платини відповідно до договору № 1/Х від 14.02.2000, АТ «Дніпроазот» могло дійти лише одного обґрунтованого висновку - про втрату АТ КБ «Приватбанк» платини (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грам під час її зберігання.

Крім того позивач вказує, що оскільки до предмета доказування входило питання існування та належного зберігання цінного металу, єдиним належним доказом, який би спростовував сумнів в наявності вказаного металу на зберіганні АТ КБ «Приватбанк», є безпосередньо сама банка № 6169 з губкою (гранули)) платини масою 1 804,47 грамм (58.01 унції). На думку позивача тільки шляхом її огляду та проведення зважування можна достеменно встановити факт відсутності втрати її вартості з вини зберігача.

Так, апелянт вважає, що безпосередньо листи № Е.08.0.0.0/4-240506/30706 та № Е.08.0.0.0/4-240506/30707 від 06.05.2024 лише стверджують, проте не доводять факту наявності цінного металу у володінні АТ «КБ «Дніпроазот», беручи до уваги відсутність інших доказів, які стосуються проведення внутрішньої перевірки та оформлення її результатів.

До того ж, листи АТ КБ «ПриватБанк» від 06.05.2024 № Е.08.0.0.0/4-240506/30706 та № Е.08.0.0.0/4-240506/30707 мають однаковий зміст, відмінність полягає у способі їх направлення, а саме електронною поштою та зовнішньою кореспонденцією відповідно.

Окремо позивач акцентує, що судом першої інстанції прийнято до уваги докази, надані відповідачем разом з клопотанням від 16.05.2024 - листи від 06.05.2024 № Е.08.0.0.0/4-240506/30706 та № Е.08.0.0.0/4-240506/30707, з порушенням строку для їх подання. Однак обґрунтування неможливості подання таких доказів відповідач не зазначив, а відтак ці докази не мали бути прийняті судом до уваги під час ухвалення рішення.

Підсумовуючи викладені доводи апелянтом зазначається, що попри встановлення місцевим господарським судом порушення відповідачем умов договору № 1/х від 14.02.2000 та вимог чинного законодавства в частині виконання зобов`язань з повернення позивачу його майна в установлені строки (на письмову вимогу позивача), висновок про належність способу захисту порушеного права позивача шляхом витребування цього майна є хибним, оскільки ґрунтується на помилково встановлених обставинах.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024 апеляційна скарга позивача у справі № 910/2633/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Дніпроазот" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24. Розгляд апеляційної скарги АТ "Дніпроазот" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24 призначено на 16.09.2024.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Євсікова О.О., який входять до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2024, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 справу № 910/2633/24 за апеляційною скаргою АТ "Дніпроазот" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24 прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Шапран В.В. Розгляд апеляційної скарги АТ "Дніпроазот" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24 призначено на 26.09.2024.

Представник апелянта в судовому засіданні 26.09.2024 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.09.2024 проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судовою колегією вказується, що відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ "Приватбанк" на адресу суду апеляційної інстанції не надходив, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 14.02.2000 між Комерційним банком "Приватбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (Банк) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпроазот", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Дніпроазот" (Підприємство) укладено договір № 1/X (в подальшому - Договір), за умовами п. 1.1. якого Підприємство передає, а Банк приймає та зобов`язується зберігати майно згідно з Додатком № 1, яке є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до Додатку № 1 (Опис залишку цінностей на зберіганні рах. 3462 (платина)) предметом зберігання є платина (банка с губкою (гранулами)) в кількості 1 804,47 грам, номер злитку № 6169.

Згідно з п.п. 2.1.1. - 2.1.5. Договору Банк зобов`язаний прийняти майно на відповідальне зберігання; забезпечити збереження переданого майна, недопустимість його знищення, викрадення, псування та втрати його якості; повернути майно на першу вимогу позивача в цілості й збереженості; не допускати передачу прав та обов`язків по даному договору третім особам без письмової згоди позивача; не допускати користування переданим майном без згоди позивача.

За п. 2.4.1. Договору позивач має право в будь-який момент вимагати повернення переданого на зберігання майна.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що він вступає в силу з моменту підписання, строк дії Договору - до надходження від позивача письмової вимоги про повернення майна.

В період з 08.06.2012 по 15.03.2023 AT "Дніпроазот" зверталось із запитами до AT КБ "Приватбанк" щодо підтвердження наявності платини (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грам, на зберіганні в Банку згідно з договором від 14.02.2000 № 1/Х.

За період з 08.06.2012 по 25.10.2022 відповідач підтверджував наявність платини (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грамів на зберіганні в AT КБ "Приватбанк".

25.10.2022 позивач в чергове звернувся до відповідача із запитом вих. № 1765/01-6, в якому просив підтвердити наявність платини (банка з губкою (гранули)) на зберіганні у AT КБ "Приватбанк".

AT КБ "Приватбанк" у відповіді на цей запит від 10.11.2022 № 20.1.0.0.0/7-221103/23883 запросив у AT "Дніпроазот" копію Договору для надання відповіді на підтвердження факту зберігання металу.

12.12.2022 позивач надіслав відповідачу копію Договору для отримання підтвердження наявності платини (банка з губкою (гранули)) на зберіганні.

Листом від 17.03.2023 № 20.1.0.0.0/7-221219/16118 AT КБ "Приватбанк" повідомило позивача про неможливість підтвердити на зберіганні у банку платини згідно з Договором зберігання.

Аналогічна відповідь була надана AT КБ "Приватбанк" у листі від 05.04.2023 № Е.08.0.0.0/4-230405/57578 у відповідь на запит AT "Дніпроазот" від 15.03.2023 № 302/01-6, в якому Банк повідомив, що після ретельної перевірки, не знайдено підтвердження зберігання платини відповідно до Договору.

25.10.2023 AT "Дніпроазот" звернулось до AT КБ "Приватбанк" із письмовою вимогою вих. № 1367/01-6 про повернення майна, переданого на зберігання, в якій, посилаючись на п. 5.1. Договору, вимагало повернення платини (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грам до 15.11.2023.

16.11.2023 AT "Дніпроазот" повторно звернулось до AT КБ "Приватбанк" із письмовою вимогою вих. № 1438/01-6 про повернення майна, переданого на зберігання, у строк до 01.12.2023.

AT КБ "Приватбанк" листом від 27.11.2023 № 20.1.0.0.0/7- 231030/47197 у відповідь на звернення № 1367/01 від 25.10.2023 повідомив, що після ретельної перевірки, в Банку не знайдено підтвердження зберігання платини відповідно до Договору.

З таких підстав позивачем пред`явлено позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості втраченого майна на день ухвалення судового рішення по офіційному курсу облікової ціни платини Національного банку України.

Беручи до уваги вказані фактичні обставини справи судовою колегією вказується, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (ст. 938 ЦК України).

Статтею 942 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання (ст. 943 ЦК України).

Статтею 949 ЦК України унормовано, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Згідно ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Положеннями статті 951 ЦК України встановлено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

За правилами ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Частиною 1 статті 969 ЦК України передбачено, що банк може прийняти на зберігання документи, цінні папери, дорогоцінні метали, каміння, інші коштовності та цінності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, відповідно до умов Договору, передав, а відповідач - прийняв на зберігання матеріальні цінності - платину (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грамів.

25.10.2023 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення майна, тож після її отримання Банк відповідно до умов Договору мав повернути позивачу таке майно.

Проте доказів виконання відповідачем такого обов`язку матеріали справи не містять.

В свою чергу, в листах № Е.08.0.0.0/4-240506/30706 та № Е.08.0.0.0/4-240506/30707 від 06.05.2024 відповідач повідомив позивача про наявність у Банку на зберіганні платини (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грамів, пропонував укласти мирову угоду на умовах надання позивачем оригіналів Договору, опису залишків цінностей на зберіганні станом на 25.04.2003 та прибуткового позабалансового ордеру від 28.11.2000, для зняття фотокопій та одночасного повернення майна з оформленням позабалансового видаткового касового ордера.

Вказані листи підписані головою правління Банку.

Тим самим, з огляду на підтвердження Банком наявності у нього відповідного майна, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що матеріалами справи належним чином та у повному обсязі підтверджується наявність у відповідача переданого позивачем за Договором майна на час розгляду цієї справи.

В свою чергу, за наведеного судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта в частині недоведення відповідачем факту наявності цінного металу у останнього.

Додатково колегія суддів акцентує, що за приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до наведених положень чинного законодавства для застосування такої міри відповідальності, як стягнення майнової шкоди, необхідною є наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірні дії або бездіяльність особи; завдання шкоди та її розмір; безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою; вина завдавача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У той же час саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Як вже зазначалось вище, в силу ст.ст. 950, 951 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зокрема, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Отже, враховуючи підтвердження відповідачем наявності у нього переданого позивачем за Договором майна, обґрунтованими, на переконання судової колегії, є висновки суду попередньої інстанції про відсутність у цьому випадку збитків, а саме, втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням або пошкодженням переданого відповідачу майна, а також витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

З цих підстав судом апеляційної інстанції відхиляються, як необґрунтовані, доводи апелянта в частині доведеності ним усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення з відповідача збитків за Договором.

В частині аргументів позивача про прийняття судом першої інстанції до уваги доказів, наданих відповідачем разом з клопотанням від 16.05.2024, а саме листів від 06.05.2024 № Е.08.0.0.0/4-240506/30706 та № Е.08.0.0.0/4-240506/30707, судовою колегією зазначається, що лист № Е.08.0.0.0/4-240506/30707 від 06.05.2024, в якому відповідач повідомив позивача про наявність у Банку на зберіганні платини (банка з губкою (гранули)) в кількості 1 804,47 грамів, поданий 17.05.2024 відповідачем до суду першої інстанції в межах строків підготовчого провадження та під час подання проекту мирової угоди щодо предмета спору у цій справі, що, за висновками колегії суддів, не вказує на безпідставність прийняття вказаного листа разом з проектом мирової угоди у справі № 910/2633/24. Більше того, позивачем не заперечується отримання від відповідача окреслених листів в межах висвітлених в них питань.

Тому, судом апеляційної інстанції відхиляються такі аргументи апелянта, як підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Також з огляду на зазначене, з урахуванням визначених позивачем предмету та підстав позову, інші доводи апелянта взяті до уваги апеляційним господарським судом однак вони не спростовують вищенаведені висновки щодо суті спору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено з: істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права; урахуванням обставин, які не були доведені та які хибно визнано встановленими, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

Поряд із цим, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2633/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство "Дніпроазот".

4. Справу № 910/2633/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.10.2024.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.В. Шапран

В.А. Корсак