РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024Справа № 910/6807/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бучинській М.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «УКРІНТЕРЕНЕРГО»

про стягнення 2 751 671,59 грн,

Представники учасників справи:

від позивача: Іваненко І.П.,

від відповідача: Атаманюк В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «УКРІНТЕРЕНЕРГО» про стягнення 2 751 671,59 грн, з яких: 1 803 422,28 грн основного боргу за надані послуги з розподілу електричної енергії, 159 148,65 грн пені, 641 228,47 грн інфляційних втрат та 147 872,19 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, до якого він приєднався шляхом надання заяви-приєднання від 19.12.2018, в частині повного та своєчасного здійснення розрахунків за надані послуги за період з 01.05.2021 по 01.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.06.2024 до суду через систему «Електронний Суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6807/24, підготовче засідання призначено на 31.07.2024. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - строк для подання відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2024 повернуто позивачу зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 699,18 грн, сплачений відповідно до платіжної інструкції № 3492936 від 22.05.2024.

28.06.2024 до суду через систему Електронний Суд від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

04.07.2024 до суду через систему Електронний Суд від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 31.07.2024 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 04.09.2024.

02.09.2024 до суду через систему Електронний Суд від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат.

03.09.2024 до суду через систему Електронний Суд від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат.

В підготовче засідання 04.09.2024 з`явилися представники сторін.

Враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, закрив підготовче провадження у даній справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 25.09.2024.

В судове засідання 25.09.2024 з`явилися представники сторін.

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача частково заперечував проти задоволення позову, просив зменшити заявлені до стягнення позивачем штрафні санкції. Водночас, представник позивача заперечував щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 25.09.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (постачальник), яке виконує функції постачальника «останньої надії» відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р та Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» (оператор системи розподілу), який діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої відповідно до постанови НКРЕКП від 13.11.2018 № 1411, укладено договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії шляхом подання відповідачем заяви-приєднання від 19.12.2018 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, цей договір електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії споживачам електропостачальника (далі - постачальник), як послуги оператора системи. Укладається сторонами з урахуванням статей 653, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання постачальника до його умов.

Згідно з п. 1.2 Договору його умови є однаковими для всіх електропостачальників та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312.

Відповідно до п. 2.1 Договору оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС-кодами споживачів та їх точок вимірювання. Реєстр ведеться оператором системи в електронному вигляді. Оператор системи розподілу забезпечує надання послуг з розподілу в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії, та надання інших послуг, зокрема з відключення та підключення споживачів.

Постачальник здійснює придбання та оплату послуг з розподілу електричної енергії згідно з умовами глави 3 цього Договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплати послуг з розподілу електричної енергії у складі вартості (ціни) електричної енергії постачальника, та інших послуг оператора системи розподілу згідно з порядком розрахунків, який є Додатком 2 до Договору (п. 2.2. Договору).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що ціна послуг з розподілу визначається згідно з Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії, затвердженим Регулятором.

Вартість Договору складає вартість послуг з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозиції постачальника) послуги з розподілу електричної енергії придбаває постачальник, та вартість інших послуг згідно з Договором (п. 3.2. Договору).

Розрахунковим періодом для цілей даного Договору є календарний місяць (п. 3.3 Договору).

Оплата (придбання) послуг з розподілу електричної енергії здійснюється постачальником у формі попередньої оплати, у тому числі плановими авансовими платежами (п. 3.4 Договору).

Умовами п. 4.2. Договору визначено обов`язок постачальника здійснювати придбання та оплату послуг з розподілу електричної енергії у повному обсязі згідно з умовами глави 3 цього Договору за сукупністю споживачів постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) оплату (придбання) послуг з розподілу електричної енергії забезпечує постачальник, та інших платежів, необхідність яких випливає з умов цього Договору. Вказаному обов`язку постачальника кореспондує право оператора системи розподілу на отримання від постачальника своєчасної оплати за надання послуг з розподілу електричної енергії споживачам постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) оплату (придбання) послуг з розподілу електричної енергії забезпечує постачальник, оплати послуг з відключення та підключення об`єктів споживачів постачальника та інших послуг, передбачених порядком розрахунків.

Згідно з п. 1 Додатку 2 до Договору («Порядок розрахунків») вартість послуг оператора системи за цим Договором для постачальника визначається на підставі обсягів електричної енергії і тарифів на розподіл електроенергії оператора системи на відповідних класах напруги, що затверджені НКРЕКП.

Відповідно до пунктів 3, 4 Додатку 2 до Договору оператор системи надає постачальнику рахунок для оплати планованої вартості послуг з розподілу на розрахунковий період по групі споживачів, які обрали спосіб оплати послуг з розподілу постачальником на електронну пошту постачальника (або за письмовим зверненням постачальника іншим прийнятним для сторін засобом комунікації) до 12-ї години дня 22-числа місяця, що передує розрахунковому, в електронному вигляді з накладенням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи оператора системи розподілу. В рахунку обов`язково зазначається плановий обсяг електроенергії (кВтг) на місяць в цілому та вартість послуги розподілу (грн).

Планова вартість оплати послуг з розподілу на розрахунковий період визначається як добуток планових місячних обсягів розподілу та тарифів на послуги розподілу оператора системи розподілу на відповідному класі напруги (п. 5 Додатку 2 до Договору).

Пунктом 5.3 Додатку 2 до Договору встановлено, що у разі незгоди постачальника з розрахованою оператором системи планованою вартістю послуг з розподілу постачальник зобов`язаний сплатити визначену оператором системи розподілу вартість послуг у повному обсязі та надати оператору системи свої обґрунтовані письмові заперечення. Наявність таких заперечень не є підставою для відстрочення строку оплати планованої вартості послуг з розподілу (передачі), її неоплати, тощо. У разі прострочення постачальником сплати авансового платежу настають наслідки передбачені п. 5.5 до Додатку 2 до Договору.

Пунктом 5.4 Додатку 2 до Договору встановлено, що оператор системи має право видавати коригуючі рахунки на здійснення авансових оплат самостійно та/або у випадку завчасного звернення постачальника (не пізніше ніж за 5 робочих днів до початку постачання електричної енергії новим постачальником та/або зміни способу оплати споживачем послуг з розподілу та/або зміни розрахункових планових місячних обсягів більше ніж на 10%, в такому випадку рахунок, наданий Оператором системи розподілу, підлягає сплаті протягом 5 днів.

Згідно з п. 5.6 Додатку 2 до Договору постачальник до 25 числа місяця (включно), що передує розрахунковому періоду, здійснює попередню оплату вартості послуг з розподілу електричної енергії у розмірі 100 % обсягу електроенергії, що підлягає розподілу, розрахованого у відповідності до пункту 5.1 даного додатку, на поточний рахунок оператора системи розподілу. Датою здійснення оплати за виставленими оператором системи розподілу постачальнику платіжними документами є дата, на яку оплачена сума коштів зараховується на поточний рахунок оператора системи розподілу.

Остаточна вартість послуг з розподілу визначається оператором системи розподілу на підставі суми обсягів розподіленої електричної енергії за кожну розрахункову добу розрахункового періоду та тарифу на розподіл (п. 5.7. Додатку 2 до Договору).

Відповідно до п. 5.8 Додатку 2 до Договору оплата послуг з розподілу електроенергії здійснюється виключно в грошовій формі на підставі виставлених оператором системи розподілу рахунків, крім розрахунків, проведених відповідно до п. 6 даного Додатку.

Остаточний розрахунок за надані послуги постачальник здійснює в розрахунковому місяці на підставі Акта наданих послуг з розподілу електричної енергії, отриманого від оператора системи розподілу до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим (п. 5.9. Додатку 2 до Договору).

У разі наявності у постачальника зауважень до Акта наданих послуг (при наявності розбіжностей), наданого оператором системи, постачальник повідомляє про це оператора системи розподілу, а остаточний розрахунок за розподілену електричну енергію здійснюється постачальником до 14-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим, у розмірі, визначеному у наданому оператором системи розподілу Акті наданих послуг, з подальшим коригуванням сплачених коштів після врегулювання розбіженостей.

Пунктом 9.1 Договору встановлено, що цей Договір набирає чинності з дня приєднання постачальника до умов цього Договору і діє протягом 1 року, якщо інший строк не визначено в заяві-приєднання. Договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вказує, що ним свої зобов`язання із надання послуг з розподілу електричної енергії за період з 01.05.2021 по 01.11.2021 виконано належним чином та у повному обсязі, в той час як відповідач не здійснив оплати за надані послуги, у зв`язку з чим за останнім обліковується заборгованість у загальному розмірі 1 803 422,28 грн. Водночас, за порушення відповідачем строків внесення оплати за надані за Договором послуги, позивач, крім суми основного боргу, нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 159 148,65 грн, 3% річних у розмірі 147 872,19 грн та інфляційні втрати у розмірі 641 228,47 грн.

Відповідач частково визнав позов на суму боргу у розмірі 1 778 932,69 грн, щодо решти позовних вимог заперечував, вказуючи про наявність розбіжностей між наданими позивачем та прийнятими відповідачем обсягами електричної енергії за жовтень 2021 року на суму 24 489,58 грн по споживачу ДП «УКРЖИТЛОСЕРВІС». При цьому, позивач не узгоджував з відповідачем існуючої заборгованості та не задокументовував її результати, зокрема, шляхом складання акту звірки.

Також відповідач заперечував щодо нарахування позивачем штрафних санкцій, зокрема, посилаючись на недотримання останнім визначеного п. 6.8. Договору порядку застосування санкцій. Крім того, відповідач посилався на надмірно великий розмір заявлених позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних, в той час як останнім не було надано доказів понесення збитків через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань.

Позивач у відповіді на відзив вказував, що зазначені в актах коригування суми зобов`язань відповідача, які першочергово були зазначені у актах, скориговані з урахуванням зауважень відповідача та вимог чинного законодавства. При цьому, у вересні 2021 року відповідач звернувся до позивача із вимогою про відключення об`єкта (точки комерційного обліку споживача - ДП «Укржитлосервіс») з 11.10.2021 у зв`язку з наявною заборгованістю споживача за попередній період. Водночас, обсяги, які було виставлено по вказаному споживачу та які увійшли в загальні нарахування по Договору за жовтень 2021 року, є обсягами фактично розподіленої електричної енергії до 11.10.2021, а нарахування у розмірі 54 763 кВт*г на суму 24 489,58 грн правомірно виставлені відповідачу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 46 Закону України "Про ринок електричної енергії" оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором.

В силу ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач шляхом подання заяви-приєднання від 19.12.2018 приєднався до умов Договору електропостачальника надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.

Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 1 803 422,28 грн за період з 01.05.2021 до 01.11.2021 до матеріалів справи долучено:

акт приймання-передачі наданих послуг за травень 2021 року від 31.05.2021 на суму 337 092,29 грн та акт коригування приймання-передачі наданих послуг за травень 2021 року від 31.07.2021, з врахуванням якого сума боргу за травень 2021 року склала 313 787,97 грн;

акт приймання-передачі наданих послуг за червень 2021 року від 30.06.2021 на суму 590 855,03 грн та акт коригування приймання-передачі наданих послуг за червень 2021 року від 31.07.2021, з врахуванням якого сума боргу за червень 2021 року склала 546 092,34 грн;

акт приймання-передачі наданих послуг за липень 2021 року від 31.07.2021 на суму 237 450,12 грн;

акт приймання-передачі наданих послуг за серпень 2021 року від 31.08.2021 на суму 66 021,19 грн;

акт приймання-передачі наданих послуг за вересень 2021 року від 30.09.2021 на суму 161 590,60 грн;

акт приймання-передачі наданих послуг за жовтень 2021 року від 31.10.2021 на суму 601 869,90 грн та акти коригування приймання-передачі наданих послуг за жовтень 2021 року від 31.11.2021 та від 31.01.2022, з врахуванням яких сума боргу за жовтень 2021 року склала 537 101,74 грн.

При цьому, як вбачається із наданого позивачем розрахунку, суму боргу за липень 2021 року визначено у розмірі 178 828,44 грн із урахуванням проведених у серпні 2021 року коригувань. Водночас, вказані вище акти приймання-передачі наданих послуг підписані відповідачем та скріплені печаткою, із врахуванням зауважень відповідача.

Отже, в період з 01.05.2021 по 01.11.2021 позивач надав відповідачу послуги з розподілу електричної енергії на загальну суму 1 803 422,28 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі наданих послуг та відповідними актами коригування, а також звітами щодо фактичного (звітного) корисного відпустку електричної енергії за точками обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника "останньої надії" ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО".

В матеріалах справи також наявні копії супровідних листів, якими позивачем направлено відповідачу звіти щодо фактичного (звітного) корисного відпустку електричної енергії за точками обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника "останньої надії" ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО" за травень - жовтень 2021 року та акти надання послуг з актами коригування.

Відповідач не заперечував факту надання позивачем послуг у спірний період та визнав позовні вимоги про стягнення з нього основного боргу в розмірі 1 778 932,69 грн.

Щодо невизнаної відповідачем частини позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 24 489,58 грн за жовтень 2021 року, то суд зазначає таке.

Як вбачається із акту приймання-передачі наданих послуг за жовтень 2021 року, відповідачем такий акт підписано із зауваженнями, у яких зазначено, що вартість послуг за вказаний місяць становить 539 521,94 грн, тобто, більше, аніж визначено позивачем за жовтень 2021 року. Водночас, визначена позивачем сума послуг за жовтень 2021 року в розмірі 537 101,74 грн розрахована вже за наслідками здійснення відповідних коригувань.

Відповідно до пояснень позивача, які не були заперечені та спростовані відповідачем, у вересні 2021 року листом від 24.09.2021 № 44/09-000546/В відповідач направив позивачу вимогу постачальника на відключення об`єкта (точки комерційного обліку) споживача - ДП «Укржитлосервіс» з 11.10.2021 у зв`язку з наявною заборгованістю за попередній період.

При цьому, із наявного в матеріалах справи звіту щодо фактичного (звітного) корисного відпустку електричної енергії за точками обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника "останньої надії" ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО", встановлено, що по зазначеному споживачу було надано послуги з розподілу електричної енергії за період з 01.10.2021 по 11.10.2021 в загальному розмірі 54 763 кВт*г.

З вищезазначеного вбачається, що нарахування у розмірі 24 489,58 грн за жовтень 2021 року по споживачу ДП «Укржитлосервіс» правомірно включено до зобов`язань відповідача, чого останнім не було спростовано.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про порушення відповідачем своїх зобов`язань із повної та своєчасної оплати наданих послуг з розподілу електричної енергії за Договором, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 1 803 422,28 грн визнаються судом обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6.6. Договору за внесення платежів, передбачених цим Договором, з порушенням термінів, визначених порядком розрахунків, постачальник сплачує оператору системи розподілу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день прострочення, враховуючи день фактичної оплати.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд встановив його правильність та відповідність умовам Договору та вимогам законодавства, у зв`язку з чим заявлений до стягнення з відповідача розмір пені - 159 148,65 грн за прострочення виконання грошових зобов`язань за загальний період прострочення з 15.06.2021 по 15.05.2022 визнається судом обґрунтованим.

Водночас, суд зазначає, що відповідачем не було надано жодних доказів настання для нього обставин непереборної сили, визначених розділом 7 Договору, які б звільняли його від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16 та у постанові від 27.02.2019 у справі №910/9765/18.

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 зазначено, що зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки /(штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

При цьому, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 зазначено, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

В обгрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат відповідач зазначає, що починаючи з 01.01.2019 він є єдиним в Україні постачальником електричної енергії, на якого покладені спеціальні обов`язки із виконання функцій постачальника «останньої надії». Так, через значну заборгованість споживачів постачальника «останньої надії» відповідач не може виконувати зобов`язання перед оператором системи розподілу з оплати вартості небалансів електричної енергії, фактично втратило платоспроможність та знаходиться на межі банкрутства. В той же час, невиконання відповідачем своїх спеціальних обов`язків несе велику загрозу для енергетичної безпеки країни. При цьому, інших видів діяльності, окрім як постачання електричної енергії в якості постачальника «останньої надії», відповідач не здійснює. Також відповідач зазначає про наявність значної заборгованості із податкових зобов`язань, для погашення яких відповідно до законодавства кошти, які надходять від споживачів у вигляді пені, відсотків річних та інфляційних втрат, спрямовуються виключно на погашення податкового боргу. В свою чергу, відповідач звертає увагу, що наразі його віднесено до переліку підприємств критично важливих для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а тому стабільне функціонування постачальника «останньої надії» впливає на всіх учасників ринку електричної енергії особливо в умовах воєнного стану.

З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що наявні всі підстави для зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

Позивач заперечував проти зменшення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, в обґрунтування чого зазначав, зокрема, таке: предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за період до моменту введення в Україні воєнного стану, при цьому, відповідачем за період існування боргу не здійснено жодної оплати; об`єкти позивача також зазнали значних пошкоджень внаслідок збройної агресії РФ, підлягають відновленню, що в свою чергу також потребує значних витрат; отримані під час своєї господарської діяльності кошти позивач першочергово спрямовує на відновлення та ремонт електричних мереж та підготовку до осінньо-зимового періоду; відповідач систематично порушує фінансову дисципліну щодо здійснення оплат за спірним договором, підтвердженням чого є прийняте Господарським судом міста Києва у справі № 910/8797/21 рішення; заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати не можуть бути зменшені, водночас, відповідач не був позбавлений можливості подати свій контррозрахунок таких нарахувань.

Оцінюючи обґрунтованість клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, суд враховує, що відповідач є органом, на якого державою покладено спеціальні обов`язки на ринку електричної енергії, а саме: виконання функцій постачальника «останньої надії» на території України на період з 01.01.2019 до 31.12.2023.

При цьому, суд також враховує, що борг у відповідача за Договором виник до введення в Україні воєнного стану, при цьому, визнаючи частково наявність у нього боргу, відповідач не здійснив жодної оплати за надані позивачем послуги з розподілу електричної енергії.

Разом з тим, судом враховується, що наслідки агресії РФ, яка ще триває, негативно відобразилися на усіх без виключення сферах господарської діяльності та вплинули на діяльність суб`єктів господарювання, в тому числі і позивача.

Суд зазначає, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не є правильним застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не є правильним застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Водночас, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи специфіку діяльності обох сторін, тривале невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, суд дійшов висновку, що у даному випадку для дотримання принципу балансу інтересів обох сторін, можливим є зменшення заявленої до стягнення пені до суми 100 000,00 грн, та, як наслідок часткове задоволення позовних вимог у даній частині.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати послуг за договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Суд погоджується із розрахунком позивача, вважає правомірним та обґрунтованим стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 147 872,19 грн та інфляційних втрат у розмірі 641 228,47 грн, в той час як контррозрахунку таких нарахувань відповідачем не надано.

Разом з тим, суд зазначає, що 3% річних та інфляційні витрати за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, в розумінні ст. 549 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України, з огляду на що у суду відсутні підстави для зменшення розміру нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.

Стосовно посилань відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 суд зазначає, що викладена правова позиція у вказаній справі щодо права суду зменшувати розмір процентів річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, у даному випадку не може бути застосована, оскільки у зазначеній постанові судом була надана оцінка правовідносинам, в яких сторони в договорі збільшили розмір відсотків річних, передбачених ст. 625 ЦК України. У той же час у даній справі розмір відсотків річних сторонами у договорі не збільшувався, порівняно з розміром, визначеним у ст. 625 ЦК України, застосування позивачем відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснено з урахуванням 3% річних, що відповідає чинному законодавству України.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційні витрати підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позиція викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування» поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги з урахуванням викладених вище висновків суду підлягають частковому задоволенню.

Інші доводи та міркування відповідача судом не беруться до уваги, оскільки не спростовують викладених висновків суду.

Оскільки судом зменшено розмір пені, витрати позивача зі сплати судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «УКРІНТЕРЕНЕРГО» (вул. Кирилівська, 85, м. Київ, 04080; ідентифікаційний код 19480600) на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (вул. Новокостянтинівська, 20, м. Київ, 04080; ідентифікаційний код 41946011) 1 803 422,28 грн боргу за надані послуги з розподілу електричної енергії, пеню у розмірі 100 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 641 228,47 грн, 3% річних у розмірі 147 872,19 грн та судовий збір у розмірі 33 020,06 грн.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 01.10.2024.

Суддя Т. Ю. Трофименко