ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2024 р. Справа№ 910/12227/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Кравчука Г.А.

Михальської Ю.Б.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023

у справі №910/12227/22 (суддя - Демидов В.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВУСО»

до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»

про стягнення 25 399,63 грн

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВУСО» до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення 25 399,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, 25.02.2021 сталося ДТП за участю автомобіля ВАЗ 21065, водій якого перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем заподіяв майнову шкоду майну, яка була відшкодована позивачем.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі № 910/12227/22 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь Приватного акціонерного товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВУСО» 25 399 грн 63 коп. завданої матеріальної шкоди та 2481 грн судового збору.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з урахуванням того, що відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили б про виконання ним зобов`язання відшкодування шкоди в повному обсязі.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі № 910/12227/22 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12227/22 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 по справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/12227/22.

До канцелярії суду від Приватного акціонерного товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВУСО» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

До Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1250/23 у зв`язку з перебуванням судді Разіної Т.І. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12227/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у справі №910/12227/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі №910/12227/22, розгляд якої здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Розпорядженням керівника апарату суду у зв`язку з перебуванням судді Іоннікової І.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Михальська Ю.Б., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду прийнято до провадження справу №910/12227/22 колегією суддів у визначеному складі.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Відповідач, посилаючись на правову позицію у справі №461/2217/19, зазначає, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема звітом про оцінку майна, натомість як з документів, наданих позивачем, не підтверджено які саме ушкодження отримав автомобіль під час ДТП, тому неможливо встановити, які саме роботи з відновлювального ремонту повинні були проводитись, що призводять до неможливості встановлення реального розміру збитків.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у поданому відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів відповідача, зазначаючи про те, що позивач посилається на неактуальну практику та помилково стверджує про ненадання звіту про оцінку майна, оскільки в даному спорі не розглядається питання про стягнення відновлювального ремонту, а реальним підтвердженням виплати страхового випадку в даному випадку є платіжний документ про здійснення такої виплати.

2.4. інші процесуальні дії у справі: судом апеляційної інстанції не вчинялись.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи

10.07.2019 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (страховик) та ОСОБА_1 (далі - страхувальник) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № -21-01 від 12.11.2020 року, за яким Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Volkswagen Jetta, д.р.н. НОМЕР_1 .

25.02.2021 р. в м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю автомобіля Volkswagen Jetta, д.р.н. НОМЕР_1 та автомобіля ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_2 та під керуванням ОСОБА_2 .

В результаті ДТП зазначені транспортні засоби (далі - ТЗ) отримали механічні ушкодження).

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2021 по справі № 953/4097/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на вказану особу адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн на користь держави.

Відповідно до рахунку СТО № СПА0000035 від 13.03.2021 р., та акту про надання послуг від 24.01.2022 вартість відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen Jetta, д.р.н. НОМЕР_1 складає 122 091,00 грн.

Позивачем був складений страховий акт № 2102998-1 від 17.03.2021 на суму 122 091,00 грн. Таким чином, за вказаним страховим актом позивача виплаті підлягало страхове відшкодування в загальному розмірі 122 091,00 грн, що було перераховано позивачем за платіжним дорученням №10048 від 17.03.2021 на рахунок СТО (ФОП Сохін Павло Андрійович).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована Приватним акціонерним товариством «СК «Інтер-Поліс» згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/004969118, який діяв на 25.02.2021 року.

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 130 000,00 грн, за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 260 000,00 грн та франшизу у розмірі 0,00 грн.

Позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «СК «Інтер-Поліс» про виплату страхового відшкодування.

20.04.2021 Приватним акціонерним товариством «СК «Інтер-Поліс» з урахуванням власного розрахунку відповідно до якого було застосовано коефіцієнт фізичного зносу до транспортного засобу Volkswagen Jetta, д.р.н. НОМЕР_1 та який становить 0,2936 було перераховано Приватному акціонерному товариству «СТРАХОВА КОМПАНІЯ „ВУСО»« 96 691,37 грн, що підтверджується довідкою про надходження грошових коштів.

Як вбачається з відповіді від НПУ, власником автомобіля ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_2 є Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ».

08.06.2021 позивач звернувся до відповідача із запитом про надання відомостей чи перебував ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем.

23.06.2021 відповідачем було надано відповідь, якою відмовлено у наданні інформації.

Як вбачається з матеріалів справи у зв`язку з виплатою позивачем власнику пошкодженого у ДТП автомобіля страхового відшкодування, до нього перейшло право вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за спричинені збитки, посилаючись на той факт, що автомобіль ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_3 , був під керуванням ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з відповідачем.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин, а також доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем на виконання умов договору укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № -21-01 від 12.11.2020 року було відшкодовано на користь потерпілої особи страхове відшкодування у розмірі 122 091,00 грн.

Правила щодо регресного позову страховика встановлені статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У відповідності до положень частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.

Таким чином шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц. З огляду на вищевикладене, враховуючи вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що предметом доказування у даній справі є обставини перебування транспортного засобу ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_3 , у володінні роботодавця, а саме відповідача, та факт перебування винної у ДТП особи - ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 року у справі № 914/820/17 зробив висновок, що з аналізу частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України суд вбачає, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.»

Встановлення факту перебування водія ОСОБА_2 на час ДТП у трудових відносинах з відповідачем та виконання водієм на час ДТП своїх трудових (службових) обов`язків має суттєве значення для покладення на відповідача обов`язку відповідно до приписів ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України відшкодувати шкоду, завдану водієм ОСОБА_2 .

Судом встановлено, та не спростовано відповідачем те, що під час вчинення ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових (службових) відносинах із відповідачем, зокрема це вбачається із долучених відповідачем документів, а саме: наказ про прийняття на роботу №17/ОС від 27.01.2021; подорожній лист №1382 від 25.02.2021 за яким водій ОСОБА_2 отримав дозвіл на виїзд 25.02.2021 на транспортний засіб ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_3 о 8:20 год. та прибув о 13:20 год., а також наказ про припинення трудового договору (контракту) №164/ОС ОСОБА_2 з 15.11.2021.

Відтак, відповідач є особою відповідальною за збиток, заподіяний автомобілю марки Volkswagen Jetta, д.р.н. НОМЕР_1 , у результаті пошкодження цього автомобіля при ДТП.

Згідно ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 122091,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №10048 від 17.03.2021.

Отже, зважаючи на те, що страховою компанією відповідача сплачено 96691,37 грн, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 25399,63 грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача.

Слід звернути уваги, що факт переходу права вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за спричинені збитки, посилаючись на той факт, що автомобіль ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_3 , був під керуванням ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з відповідачем - відповідачем не оспорюється.

Натомість, відповідач вважає, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема звітом про оцінку майна, натомість як з документів, наданих позивачем, не підтверджено які саме ушкодження отримав автомобіль під час ДТП, тому неможливо встановити, які саме роботи з відновлювального ремонту повинні були проводитись, що призводять до неможливості встановлення реального розміру збитків.

Суд дійшов висновку, що оскільки станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 21065 д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована Приватним акціонерним товариством «СК «Інтер-Поліс» згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/004969118, останньою правомірно було застосовано коефіцієнт фізичного зносу до транспортного засобу Volkswagen Jetta, д.р.н. НОМЕР_1 та сума, яка підлягала до виплати становила 96 691,37 грн.

У Постанові Верховного суду України у справі № 910/3650/16 від 22 березня 2017 року, суд зазначив, що позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набуває права потерпілої особи в межах здійсненої виплати. Також, суд встановив, що відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Аналогічний висновок міститься і в Постанові Верховного суду України у справі № 910/32969/15 від 22 березня 2017 року.

Таким чином, у розумінні статей 993, 1187, 1194 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання перед Позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого Позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Оскільки різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 25 399,63 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 25 399,63 грн різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) є законною і обґрунтованою.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За приписами статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Правила щодо регресного позову страховика встановлені статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У відповідності до положень частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Положеннями ст. 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) фізичний знос КТЗ (його складників) -утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників)

Згідно п.7.38. Методики значення ЕЗ (коефіцієнту фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ. П. 7.39. Методики зазначено, що винятком стосовно використання зазначених вимог є: якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації та якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний).

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ

5.1. мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

Доводи апелянта про відсутність в матеріалах справи звіту про оцінку майна на підтвердження визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку з посиланням на правову позицію у справі №461/2217/19 є суперечливими з огляду на те, що обставини даної справи є відмінними від обставин, встановлених у справі, на яку посилається скаржник в обгрунтування своєї позиції.

Судова колегія наголошує, що в даному випадку позивачеві недостатньо суми страхового відшкодування, яке було здійснено страховою компанією винної особи, а тому в нього виникло право вимоги до винної в ДТП особи на відшкодування різниці між фактичним розміром заподіяної шкоди і страховим відшкодуванням, що й зумовило звернення до суду з даним позовом, натомість як в даній справі не розглядається питання щодо стягнення вартості відновлювального ремонту, яке регламентується іншими нормами, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість доводів відповідача, зазначених вище.

Отже, апеляційна скарга містить обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи, наведені скаржником, не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі № 910/12227/22 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі № 910/12227/22 задоволенню не підлягає.

7. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі № 910/12227/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 у справі № 910/12227/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Г.А. Кравчук

Ю.Б. Михальська