ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 вересня 2024 року Справа № 903/133/23

за позовом: Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк", м. Київ

до відповідача: Луцької міської ради, м. Луцьк

про звернення стягнення на предмет іпотеки

Суддя Шум М. С.

Секретар с/з Сосновська Ю. П.

Представники сторін:

від позивача: Домальчук Р. В.

від відповідача: Бондарчук Р.І.

встановив: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" (далі також ПАТ АБ "Укргазбанк") звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , яку передано у власність територіальній громаді міста Луцька Волинської області як відумерлу спадщину в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ АБ "Укргазбанк" за кредитним договором №86/08-Ж/02 від 12.06.2008 в сумі 64 560,48 доларів США та пені в сумі 113 273,85 грн, а також в рахунок відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки в судовому порядку вищевказану квартиру визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Луцьк Волинської області, то в силу вимог статті 23 Закону України "Про іпотеку" Луцька міська рада набула статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Господарський суд Волинської області рішенням від 27.09.2023 у справі №903/133/23, яке Північно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 06.12.2023, відмовив у позові ПАТ АБ "Укргазбанк" до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судові рішення мотивовані таким:

- оскільки іпотекодавець за іпотечним договором - ОСОБА_1 , до якої позивачем було заявлено вимогу про стягнення заборгованості позичальника за кредитним договором та була задоволена судом, померла, до Луцької міської ради у подальшому перейшло відумерле майно в силу норм частини третьої статті 1277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рішення Луцького міськрайонного суду від 06.05.2020 у справі №161/13675/19. Відповідно до положень частини четвертої статті 1127 ЦК та в силу положень статті 23 Закону України "Про іпотеку" до ради перейшли обов`язки ОСОБА_1 щодо виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011;

- Луцька міська рада є правонаступником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011;

- як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації;

- в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо прийняття відповідачем у комунальну власність відумерлої спадщини у вигляді однокімнатної квартири №3 житловою площею 16,4 кв.м, загальною площею 29,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку;

- з огляду на зазначені положення законодавства та встановлені обставини справи, позивачем не доведено та не обґрунтовано належними і допустимими доказами факту порушення, невизнання чи оспорення відповідачем його права або інтересу у спірних правовідносинах;

- виходячи з положень частини першої статті 182 та частини четвертої статті 334 ЦК щодо невчинення Луцькою міською радою дій з прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини ОСОБА_1 у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , суд вважає, що належним способом захисту у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини та зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації цього права у встановленому законом порядку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 №924/692/21).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2024 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 та рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 скасовано, справу №903/133/23 передано на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.

Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2024 справу розприділено судді Шуму М. С.

Відповідно до п. 5 ст. 308 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Ухвалою суду від 31.07.2024 прийнято справу №903/133/23 за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки на новий розгляду, підготовче засідання у справі призначено на 03.09.2024 на 11:00 год., запропоновано сторонам протягом 15 днів з моменту отримання цієї ухвали подати суду пояснення по суті позовних вимог з врахуванням висновків постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2024 з доказами надіслання пояснень усім учасників справи.

15.08.2024 до суду надійшли пояснення Луцької міської ради по суті спору.

Відповідач стверджує, що позивачем пропущено строки загальної позовної давності на звернення до суду із даною позовною вимогою.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №201/15310/16 вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 686/23170/19 зазначено, що строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

Аналогічна правова позиція висловлена у пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №755/13805/16.

Відповідно до договору іпотеки №86-08/02 від 12.06.2008 (пункт 6.1) іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій, комісій або інших платежів у встановлені кредитним договором строки; порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

У випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (та позичальнику) письмове повідомлення про порушення обов`язків за цим та/або кредитним договором, в якому зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки (п. 6.2).

10.05.2012 по справі №2-7902/2011 прийнято рішення Луцького міськрайоного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 64560 доларів США 48 центів та 113 273 грн 85 коп. пені. У цьому рішенні суд встановив: "Відповідно до п 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 49000 доларів США на строк з 12.06.2008 року по 11.05.2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,3% річних. Проте, відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань , а тому станом на 18.03.2010 загальна сума заборгованості становить 52 322,57 доларів США."

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 (позичальник, іпотекодавець) померла. Тобто станом на 18.03.2010 у банку вже виникло право на подання позову із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке він міг реалізувати ще за життя ОСОБА_1 (більше 7 років).

Разом з тим з позовом банк звернувся лише у 2023 році тобто більше ніж через 13 років з дня виникнення такого права.

А тому відповідач вважає, що банком порушено загальну позовну давність у 3 роки, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Одночасно, Луцька міська рада зазначає, що несплата кредиту не є майновою шкодою в розумінні статті 1231 ЦК України, а отже заборгованість за кредитним договором не перейшла до Луцької міської ради в результаті визнання спадщини відумерлою.

У даній справі позивачем заявлено вимогу до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 та яку передано у власність територіальної громади міста Луцька Волинської області як відумерлу спадщину рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 у справі №161/13675/19, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ "УКГАЗБАНК" за кредитним договором № 86/08-Ж/02 від 12.06.2008 у розмірі 64560,48 доларів США (з яких 46008,23 доларів США - сума неповернутого кредиту, 18 552,25 доларів США - сума несплачених процентів) та пені в сумі 113 273,85 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача понесених позивачем судових витрат, які пов`язані з розглядом даної справи.

Відповідно до частини 4 статті 1277 ЦК України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Згідно зі статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

Отже, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Між тим ця стаття встановлює, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя.

Статтею 1231 ЦК України не визначено обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 статті 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 ЦК України.

Відтак несплата кредиту та процентів за користування кредитом не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення ст. 1231 ЦК України, оскільки в ній йдеться про шкоду, яка виникла з позадоговірних відносин.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 916/2583/21.

Таким чином, заявлення до Луцької міської ради вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки саме в рахунок погашення заборгованості за кредитом, процентами та стягнення судових витрат, у разі задоволення цих вимог, не узгоджується з вимогами частини 4 статті 1277 та статтею 1231 ЦК України, оскільки перевищуватиме вартість нерухомого майна.

До того ж відповідач звертає увагу суду, що у даному випадку спір виник не з вини Луцької міської ради, а в результаті бездіяльності саме банку, який за життя позичальника так і не скористався правом на звернення стягнення щодо предмета іпотеки.

Луцька міська рада просить суд відмовити у позові повністю.

Докази надіслання пояснень в Електронний кабінет позивача надані суду.

Суд протокольною ухвалою від 03.09.2024 прийняв пояснення та долучив до матеріалів справи.

На підставі ст.ст. 182, 185 195, 234 ГПК України, господарський суд протокольною ухвалою від 03.09.2024 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 24.09.2024 на 11:00 год.

В судовому засіданні 24.09.2024 позивач позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача у позові просив відмовити.

Сторони посилалися на доводи, що зазначені у позові, відзиві та поясненнях по суті справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд,

в с т а н о в и в:

12.06.2008 між ВАТ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №86/08-Ж/02, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 49 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти згідно з умовами кредитного договору (а.с. 6-8).

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та позичальником укладено договір іпотеки № 86-08/02 від 12.06.2008, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. 12.06.2008 за реєстровим № 3211, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну позичальнику на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-12).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення коштів з позичальника на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 64 560,48 доларів США (з яких: 46 008,23 доларів США - сума неповернутого кредиту, 18 552,25 доларів США - сума несплачених процентів) та пеню в сумі 113 273,85 грн.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, яке закінчено 31 березня 2020 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 визнано спадщину померлої ОСОБА_1 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою. Передано майно померлої ОСОБА_1 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , як відумерлу спадщину, у власність територіальної громади міста Луцьк Волинської області.

Відумерла спадщина за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 у справі №161/13675/19 в силу положень частини третьої статті 1277 ЦК України, статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у порядку, встановленому законом, має перейти у власність відповідача, та прийнята останнім на баланс.

АТ АБ «УКРГАЗБАНК» в листі від 02.12.2020 просив Луцьку міську раду після оформлення права власності на відумерлу спадщину (однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ) задовольнити вимоги кредитора спадкодавця в розмірі 102 845, 94 дол. США.

Відповідний лист залишився Луцькою міською радою без виконання.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо прийняття відповідачем у комунальну власність відумерлої спадщини у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку.

Аналіз положень статті 1277 ЦК України дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою та прийняття відповідного рішення судом орган місцевого самоврядування після набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою стає власником майна, що входить до складу спадщини. Схожі за змістом висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №914/2588/17, від 22.11.2018 у справі №914/2637/17.

Передаючи цю справу на новий розгляд, Верховний Суд в постанові від 26.06.2024 звернув увагу на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути реалізоване і у разі, якщо за фактичним власником право власності на це майно не зареєстровано у встановленому законом порядку, тому такий спосіб захисту (позовна вимога банку до міської ради) є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 1277 ЦК України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

Отже, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст. 1231 цього Кодексу.

Між тим ця стаття встановлює, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя.

Стаття 1231 ЦК України не визначає обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 ст. 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до ст.1282 ЦК України.

ВС у складі КГС в постанові від 29.09.2022 №916/2583/21 дійшов висновку про те, що несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення ст. 1231 ЦК України.

Одночасно, в цій же постанові Верховний Суд зазначив, що оскільки територіальна громада міста набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» територіальна громада набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Відтак, у даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального Закону, а саме ст. 23 Закону України «Про іпотеку», на яку також посилався позивач у позовній заяві.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Оскільки у власність територіальної громади міста Луцьк Волинської області передано як відумерлу спадщину квартиру, яка була предметом іпотеки, то на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» територіальна громада міста Луцька в особі Луцької міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Відповідно до частин 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Та обставина, що Луцька міська рада не прийняла у комунaльну власність вищевказану відумерлу спадщину та не зареєструвaла за собою право на відумерлу спадщину у встановленому законом порядку, не спростовує того факту, що Луцька міська рада є власником вищевказаної відумерлої спадщини, так як право власності на відумерлу спадщину перейшло до цього органу місцевого самоврядування в силу норми ст. 1277 ЦК України. Адже, відповідно до приписів ч.3 ст.1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіпльної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця.

Суд також бере до уваги ту обставину, що банк до подання відповідного позову до Луцької міської ради не вчиняв дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки № 86-08/02 від 12.06.2008.

Відтак, позовні вимоги ПАТ АБ "Укргазбанк" до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , яку передано у власність територіальній громаді міста Луцька Волинської області як відумерлу спадщину в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ АБ "Укргазбанк" за кредитним договором №86/08-Ж/02 від 12.06.2008 в сумі 64 560,48 доларів США та пені в сумі 113 273,85 грн (що підтверджено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2012 №2-7902/2011) є обґрунтованими та підставними.

Однак, суд відмовляє у позові у зв`язку із застосуванням строків позовної давності, про які зазначив відповідач - Луцька міська рада.

ВП ВС в постанові від 04.09.2018 по справі № 907/574/16 зазначилп, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом встановлено, що 11.04.2023, тобто до винесення рішення суду першої інстанції, яке скасовано ВС КГС з направленням справи на новий розгляд, відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Одночасно в поясненнях від 15.08.2024 та в судовому засіданні відповідач зазначає, що якщо суд дійде висновку про обгрунтованість позовних вимог, то у позові слід відмовити через пропуск строків позовної давості.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №201/15310/16 вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 686/23170/19 зазначено, що строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

Аналогічна правова позиція висловлена у пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №755/13805/16.

Відповідно до договору іпотеки №86-08/02 від 12.06.2008 (пункт 6.1) іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках:

якщо у момент настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій, комісій або інших платежів у встановлені кредитним договором строки;

порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Згідно з пунктом 2 договору іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (та позичальнику) письмове повідомлення про порушення обов`язків за цим та/або кредитним договором, в якому зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки (п. 6.2).

10.05.2012 по справі №2-7902/2011 прийнято рішення Луцького міськрайоного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 64560 доларів США 48 центів та 113 273 грн 85 коп. пені.

У цьому рішенні суд встановив: «Відповідно до п 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 49000 доларів США на строк з 12.06.2008 року по 11.05.2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,3% річних. Проте, відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань , а тому станом на 18.03.2010 загальна сума заборгованості становить 52 322,57 доларів США...»

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 (позичальник, іпотекодавець) померла.

Відтак станом на 18.03.2010 у банку вже виникло право на подання позову із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке він міг реалізувати ще за життя ОСОБА_1 (більше 7 років).

Крім того, на виконання рішення Луцького міськрайоного суду Волинської області від 10.05.2012 №2-7902/2011 про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку кредитних коштів Луцьком міськрайоннимсудом 27.08.2012 втдано виконавчий лист №2-7902/2011.

З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся лише у 2023 році, тобто більше ніж через 13 після виникнення заборгованості та більше, ніж через 10 років після набрання рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості законної сили.

Відтак, право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки за конкретних встановлених обставин справи виникло більше як 10 років до звернення з позовом до суду.

Суд погоджується з позицією Луцької міської ради про порушення загальної позовної давності у 3 роки, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник банку в судовому засіданні зазначив, що кредитором не пропущено строк позовної давності, оскільки згідно з умовами кредитного договору та договору іпотеки позичальник зобов`язаний повернути кредит не пізніше 11.06.2025, а тому банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки до цієї дати.

Однак таке твердження представника банку є безпідставним та не ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Банк не зазначив про обставини переривання строку позовної давності та не навів будь-яких причин пропуску позовної давності з метою визнання їх поважними.

13.09.2022 банк звертався до Господарського суду Волинської області з позовними вимогами до Луцької міської ради про стягнення 544 000 грн. 00 коп. (заборгованості за кредитом станом на дату смерті ОСОБА_1 ) та судових витрат по справі.

Рішенням суду від 14.11.2022 №903/704/22 у позові відмовлено.

Крім того, КЦС ВС в постанові від 18.08.2021 № 201/15310/16 зазначив, що у ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення цієї статті дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

Отже, вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку з відмовою у позові правові підстави покладення судових витрат на відповідача відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232, 237, 238Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

вирішив:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення

складений 30.09.2024

Суддя М. С. Шум