ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 922/290/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

Товариства з обмеженою відповідальністю «МГК Рейл» - Мартинюк О.О., адвокат (ордер від 02.10.2024),

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Ойл Трейдінг» - Марусенко В.О., адвокат (дов. від 03.01.2024),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Ойл Трейдінг»

на рішення Господарського суду Харківської області від 05.06.2024 (суддя Аюпова Р.М.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 (головуючий суддя: Шутенко І.А., судді: Гребенюк Н.В., Слободін М.М.)

у справі № 922/290/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МГК Рейл» (далі - ТОВ «МГК Рейл»)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Ойл Трейдінг» (далі - ТОВ «Сан Ойл Трейдінг»)

про стягнення 1 715 556,70 грн.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «МГК Рейл» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» про стягнення боргу у сумі 1 715 556,70 грн, з яких: 1 191 751,36 грн основного боргу, 42 010,78 грн інфляційних втрат, 31 737 грн 3% річних та 450 057,56 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором поставки 16.02.2023 № 16-02/23-01 (далі - договір) щодо вчасного та у повному обсязі відшкодування позивачу транспортних витрат до кінцевого місця поставки товару, визначеного відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.06.2024 у справі № 922/290/24, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2024, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 191 751,36 грн основної заборгованості. В решті позову відмовлено.

Судові акти мотивовані підтвердженням належними доказами, поданими позивачем і не спростованими відповідачем основного боргу за надані послуги транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції, визначеного відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків від інфляції у сумі 42 010,78 грн та 3% річних у розмірі 31 737 грн, суди вказали, що строк оплати транспортних витрат сторонами договору взагалі не встановлений.

Водночас судові акти про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 450 057,56 грн обґрунтовані тим, що умовами договору нарахування пені за прострочення оплати транспортних витрат не передбачено, до того ж нарахування зазначеної суми пені не є заборгованістю за поставлену продукцію, оскільки продукція поставлена вчасно, що сторонами не заперечується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Сан Ойл Трейдінг», з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не вірно застосував положення статті 80 ГПК України, не врахувавши висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 01.07.2021 у справі № 46/603 та від 23.11.2023 у справі № 910/11043/22.

Крім того, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме: статті 14 та частини третьої статті 916 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України). В контексті зазначеного касаційна скарга відповідача містить посилання на порушенням постачальником положень частини третьої статті 916 ЦК України щодо не узгодження з покупцем залучення постачальником на власний розсуд до участі в перевезенні експедитора. При цьому вказує на зміст статті 14 ЦК України, зазначаючи, що відповідач не може бути примушений до вчинення тих чи інших дій (в даному випадку оплати послуг з транспортування поставленої за його вказівкою продукції), які не є обов'язковими для нього згідно договору поставки або акту цивільного законодавства.

Доводи інших учасників справи

ТОВ «МГК Рейл» не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Розгляд клопотань учасників справи

Через підсистему «Електронний Суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) від ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» 23.09.2024 надійшла заява про участь у судовому засіданні касаційного провадження у справі № 922/290/24, призначеного на 03.10.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до ухвали Суду від 24.09.2024 зі справи № 922/290/24 задоволено заяву ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» про участь у судовому засіданні касаційного провадження у справі № 922/290/24, призначеного на 03.10.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Через підсистему «Електронний Суд» ЄСІТС 02.10.2024 від ТОВ «МГК Рейл» надійшли клопотання (передані судді-доповідачу в день судового засідання 03.10.2024) про: ознайомлення з матеріалами справи; про оголошення перерви у судовому засіданні через відкликання попереднього представника позивача та залучення нового представника позивача лише 02.10.2024.

Клопотання представника ТОВ «МГК Рейл» - адвоката Мартинюка О.О. про ознайомлення з матеріалами справи задоволено, надано можливість представнику позивача ознайомитися з матеріалами справи та повідомлено про таке право телефонограмою. Задовольняючи вказане клопотання, Суд також зважив на вимоги частини першої статті 43 ГПК України, згідно з якою учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а також на вимоги частини четвертої статті 13 ГПК України, відповідно до якої сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У судовому засіданні 03.10.2024 Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Мартинюка О.О. про оголошення перерви у судовому засіданні, з огляду на те, що участь у судовому засіданні представників сторін не визнавалася Судом обов'язковою. Судом повідомлено позивача про відкриття касаційного провадження та призначення справи до розгляду у судовому засіданні ухвалою Верховного Суду від 04.09.2024 (надійшла до Електронного Суду позивача 06.09.2024, про що наявна відповідна Довідка Верховного Суду).

Отже, позивач завчасно був повідомлений про призначення судового засідання на 03.10.2024. Водночас ТОВ «МГК Рейл» не обмежене було у праві визначити завчасно свого представника. А тому укладання договору про надання правової допомоги з іншим представником позивача лише 02.10.2024, який стверджує про відсутність можливості належно підготуватися до судового засідання покладає на ТОВ «МГК Рейл» ризики, визначенні частиною четвертою статті 13 ГПК України.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

Між ТОВ «МГК Рейл» (постачальник) та ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» (покупець) 16.02.2023 укладено договір поставки № 16-02/23-01, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти (далі - продукція), за цінами і в кількості відповідно до додаткових угод до договору, які є невід'ємною частиною договору та укладаються сторонами на підставі письмових заявок покупця. У додаткових угодах зазначаються вид продукції, її кількість, ціна, місце призначення, відвантажувальні реквізити (п. 1.1. договору).

Додатковою угодою № 1 до договору поставки 16-02/23-01 від 16.02.2023 (далі - додаткова угода № 1) сторони узгодили асортимент, кількість та вартість товару. Загальна вартість поставленого товару склала 40 752 000 грн.

Згідно з п. 2 додаткової угоди № 1 сторони погодили, що умови оплати - 100% передоплата після здійснення переадресації згідно інструкції покупця.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 сторони погодили, що покупець відшкодовує постачальнику транспортні витрати до кінцевого місця поставки продукції.

На виконання умов договору відповідач 20.02.2023 та 27.02.2023 здійснив 100% передоплату за продукцію, а позивач здійснив поставку продукції за договором 27.02.2023 та 28.02.2023, на підтвердження чого матеріали справи містять підписані представниками сторін видаткові накладні від 27.02.2023 № 18 та від 28.02.2023 № 19, а тому вочевидь свої зобов'язання з поставки продукції на визначену відповідачем кінцеву адресу позивач виконав у повному обсязі, що не заперечується сторонами.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується також матеріалами справи, що на адресу позивача від відповідача (директора Костирка О.Г.) надійшов лист, в якому останній звернувся відповідно до умов додаткової угоди № 1 до договору поставки щодо транспортування предмета договору до станції Могилів-Подільський, з подальшою переадресацією по території Україні, згідно інструкцій. Дійсність зазначеного листа-звернення з відповідними заявками-інструкціями сторонами не заперечується.

Відповідно до інструкцій, наданих директором підприємства відповідач просив позивача переадресувати предмет договору зі станції Рені (код станції 404700) до станції Могилів-Подільський (код станції 331904) згідно з накладною 40319923, вантаж - дизельне паливо ДП-З-ЄВРО 5-ВО (вага 1018,8 т) по станції Могилів-Подільський за наступними реквізитами: 1) - 8 цистерн (вага 520,55 т) №№ 50726546, 51176618, 51176758, 51176907, 73148603, 50726504, 51271849, 51271682; реквізити поставки: отримувач: ТОВ «НВП ІСТОК»; код отримувача: 1992; ; адреса: 61145, м. Харків, вул. Шатілова Дача, 4 каб. 610, еmail: ІНФОРМАЦІЯ_1 тел. НОМЕР_1; станція: Тернова, Південної залізниці; код станції: 431002; під'їзна колія: ТОВ «База НП»; код платника: 8205198 ТОВ «НВП ІСТОК». В графі 17 «Заяви відправника» залізничної накладної, прохання вказати наступну інформацію: Вантаж є власністю ТОВ «Сан Ойл Трейдінг», згідно з договором поставки від 16.02.2023 № 16-02/23-01 між ТОВ «МГК РЕЙЛ» та ТОВ «Сан Ойл Трейдінг». Вантаж прямує під охороною ТОВ «Райзинг»; 2) - 8 цистерн (вага 498,25 т) №№ 73144438, 73148561, 51271781, 51271708, 51271773, 50726652, 51271740, 51271948; реквізити поставки: отримувач: ТОВ «НВП ІСТОК»; код отримувача: 1992; ; адреса: 61145, м. Харків, вул. Шатілова Дача, 4 каб. 610; еmail: ІНФОРМАЦІЯ_1 тел. НОМЕР_1; станція: Буян; код станції: 321705; під'їзна колія: ТОВ «Нафтобаза-Забуяння»; код платника: 8205198 ТОВ «НВП ІСТОК». В графі 17 «Заяви відправника» залізничної накладної, прохання вказати наступну інформацію: Вантаж є власністю ТОВ «Сан Ойл Трейдінг», згідно з договором поставки від 16.02.2023 року № 16-02/23-01 між ТОВ «МГК РЕЙЛ» та ТОВ «Сан Ойл Трейдінг». Вантаж прямує під охороною ТОВ «Райзинг».

Відповідно до накладної відправки № 40319923 вантаж за договором поставки після прибуття до станції Рені був відправлений до місця призначення станції Могилів-Подільський, а в наступному за вказівкою власника до кінцевих станцій призначення Тернова і Буян, як це і передбачено п. 4 додаткової угоди від 16.02.2023.

Транспортні витрати для доставки вантажу від станції Рені до станції Могилів-Подільський та, відповідно, витрати за користування вагонами: від станції Рені до станції Могилів-Подільський і надалі до кінцевих станцій призначення після переадресації цистерн відповідачем, а саме: до станцій Буян і Тернове, понесені позивачем на виконання умов договору поставки та додаткової угоди № 1 та підтверджуються наступними доказами, зокрема: - актом наданих послуг від 28.02.2023 № 1 за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023 (далі договір експедирування), укладеного між ТОВ «Логістична компанія «Сінергія» (далі - ТОВ «ЛК «Сінергія», експедитор) та ТОВ «МГК Рейл» (замовник), відповідно до якого загальна вартість наданих послуг експедитора становить 5 988 930,09 грн (у в. ч. вартість наданих послуг експедитора по організації транспортування вантажу, який належить ТОВ «Сан Ойл Трейдінг»); - розрахунком вартості експедитора - додатками №№ 1, 2, 3 до акту наданих послуг від 28.02.2003 № 1 за договором експедирування; - розрахунком плати за користування вагонами експедитора під вантажними операціями (додаток до акту наданих послуг від 01.03.2023 № 2 за договором експедирування; - актами надання послуг від 06.03.2023 №№ 52, 53; - рахунком на оплату від 06.03.2023 № 41.

Підставою для звернення до суду стало порушення відповідачем п. 4 додаткової угоди № 1 до договору, а саме: не відшкодування постачальнику транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції, що загалом позивачем визначено у сумі 1 715 556,70 грн, з яких основний борг 1 191 751,36 грн, а також 42 010,78 грн інфляційних втрат, 31 737 грн 3% річних та 450 057,56 грн пені, - за прострочення виконання оплати вартості транспортних витрат позивача.

Так, у розгляді справи як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції встановили, що транспортні витрати позивача на виконання умов договору поставки склали 2 750 905,62 грн, які відповідачем було відшкодовано частково у сумі 1 921 473, 31 грн (яка не ставиться сторонами спору під сумнів). Як підсумок розмір неоплачених відповідачем транспортних витрат складає 829 432,32 грн.

Позатим позивачем нараховано 362 319,04 грн відшкодування вартості надання вагонів під навантаження, які належать експедитору, залученому позивачем з метою виконання постачальником умов п. 4 додаткової угоди № 1 щодо транспортування вагонними партіями продукції до кінцевого місця доставки, визначеного відповідачем згідно його інструкцій (заявок).

Отже, загальна сума невідшкодованих позивачу відповідачем основних транспортних витрат становить 1 191 751, 36 грн.

Водночас, звертаючись до господарського суду про стягнення основної заборгованості, ТОВ «МГК Рейл» просило стягнути також з ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» акцесорні вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 31 737, 00 грн, пені у сумі 450 057,56 грн та інфляційних витрат у сумі 42 010, 78 грн, оскільки на думку позивача, наявне прострочення відповідача відшкодування позивачу транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для відшкодування транспортних витрат позивача до місця поставки товару, визначеного відповідачем та акцесорних вимог позивача за прострочення зазначеного відшкодування.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. Так у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. При цьому неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду стосовно застосування норми права (статті 80 ГПК України), викладених у перелічених вище постановах Верховного Суду, з огляду на таке.

У наведеному контексті Верховний Суд виходить з того, що застосування статті 80 ГПК України, як процесуальної норми, якою врегульоване питання подання доказів - є універсальним для розгляду справ у господарських судах, незалежно від характеру спірних правовідносин, але безпосередньо залежить від фактичної процесуальної поведінки учасників у кожній конкретній справі.

Водночас у постанові у справі № 916/3130/17 (на яку посилається скаржник) Верховний Суд виснував про правомірність дій апеляційної інстанції про відхилення клопотання позивача щодо долучення нових доказів по справі на стадії апеляційного провадження після ухвалення рішення місцевим господарським судом, оскільки питання, які стосуються подання доказів, вирішується судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання (стаття 182 ГПК України).

Що стосується посилань скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 909/965/16, то висновки у зазначеному рішенні касаційної інстанції стосувалися, зокрема, правомірності рішення суду першої інстанції (переглянуте судом апеляційної інстанції) щодо відхилення клопотання про долучення додаткових доказів поза межами підготовчого провадження, яке тривало понад 10 місяців та без обґрунтування неможливості їх подання на стадії підготовчого провадження з причин, що не залежали від позивача згідно з вимогами статті 80 ГПК України.

Скаржник також посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених під час розгляду справ № 913/632/17, № 46/603 та № 910/11043/22. Між тим у зазначених спорах суд касаційної інстанції дійшов висновків про порушення судом апеляційної інстанції вимог процесуального законодавства щодо долучення до матеріалів справи і прийняття до розгляду, поданих позивачем доказів на стадії апеляційного розгляду, які не були предметом дослідження місцевим господарським судом, при цьому: винятковості випадку, що є підставою для прийняття таких доказів, у розумінні вимог господарського процесуального законодавства судом апеляційної інстанції не встановлено; аргументованих мотивів прийняття таких доказів не наведено.

Натомість у справі № 922/290/24, яка розглядалася за правилами загального позовного провадження, питання, які стосувалися подання доказів, вирішені судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання, яке тривало до 21.05.2024 й у межах вимог статті 182 ГПК України місцевим господарським судом протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.05.2024 розглянуто клопотання позивача про поновлення строку на подачу доказів та задоволено таке й долучено надані позивачем документи до матеріалів справи. Водночас судом апеляційної інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги перевірено законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 269 ГПК України, у т.ч. стосовно обґрунтованості клопотання щодо поважності обставин щодо поновлення строку на подання позивачем додаткових доказів в межах проведення місцевим господарським судом підготовчого засідання у справі.

Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з цієї підстави.

У касаційній скарзі скаржник, також посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права а саме: статті 14 та частини третьої статті 916 ЦК України у подібних правовідносинах.

Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з'ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, які вказані скаржником у касаційній скарзі у подібних правовідносинах відсутні.

Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з'ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Що ж до наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій позивачем і відповідачем 16.02.2023 укладено договір поставки.

Верховний Суд зазначає, що правові та організаційні засади здійснення поставки регулюються цивільним та господарським законодавством.

Відповідно до частин першої та другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі змістом частин першої-третьої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно із п. 2 додаткової угоди № 1, яка є невід'ємною частиною договору поставки, сторони погодили, що умови оплати - 100% передоплата після здійснення переадресації згідно інструкції покупця. Між тим на виконання умов договору відповідач 20.02.2023 та 27.02.2023 здійснив 100% передоплату за продукцію, а позивач 27.02.2023 та 28.02.2023 здійснив поставку продукції за договором, про що свідчать підписані представниками сторін без будь-яких зауважень та скріплені їх печатками видаткові накладні від 27.02.2023 № 18 та від 28.02.2023 № 19.

Отже, позивач виконав обов'язок щодо поставки продукції за договором в повному обсязі після виконання відповідачем 100% передоплати за продукцію.

Водночас відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 сторони узгодили відшкодування покупцем постачальнику транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи наявність листа із заявами відповідача, адресованих його директором ОСОБА_1 на адресу позивача про транспортування предмета договору зі станції Рені до станції Могилів-Подільський, з подальшою переадресацією по території Україні згідно інструкції до кінцевого місця поставки продукції до станції Тернова та станції Буян.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, зважаючи на погоджені сторонами у п. 4 додаткової угоди №1 до договору поставки умови відшкодування покупцем транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції, організував її поставку, а саме призначив ТОВ «ЛК «Сінергія» перевізником означеної продукції, яке є експедитором постачання та платником витрат з перевезення продукції (залізничного тарифу).

Між тим транспортно-експедиторська діяльність в Україні регулюються цивільним законодавством, господарським законодавством, а також, зокрема, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Відповідно до частини другої статті 908 ЦК України умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За приписами статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено, зокрема, що у разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Судами встановлено, що відповідно до накладної № 40319923 (про яку відповідачем зазначено у листі-заявці про транспортування предмета договору щодо кінцевого місця поставки продукції) вантаж за договором поставки після прибуття до станції Рені був відправлений до місця призначення станції Могилів-Подільський. Водночас суди виснували, що зазначена накладна хоча і належить до первинних документів у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», водночас така містить недоліки, а саме: у графі 36 «Видача вантажу», у графі 26 «Дата укладання договору», у графі 27 «Дата прибуття», у графі 28 «Відмітки для виконання митних формальностей».

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (близький за змістом правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 та від 22.06.2023 у справі № 914/1661/22.

Поряд із цим судами встановлено, що на підтвердження надання транспортних послуг, позивачем окрім залізничної накладної № 40319923, яка, на думку відповідача має дефекти первинного документа, а тому не підтверджує факт перевезення вантажу позивачем на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський, до матеріалів справи надані копії документів, які фіксують здійснення господарської операції по транспортуванню продукції, належної відповідачу та організація перевезення якої здійсненна позивачем через встановлення договірних відносин з експедитором, а саме: актом наданих послуг від 28.02.2023 № 1 за договором транспортного експедирування, - розрахунком вартості експедитора - додатками №№ 1, 2, 3 до акту наданих послуг від 28.02.2003 № 1 за договором експедирування; - розрахунком плати за користування вагонами експедитора під вантажними операціями (додаток до акту наданих послуг від 01.03.2023 № 2 за договором експедирування; - актами надання послуг від 06.03.2023 №№ 52, 53; - рахунком на оплату від 06.03.2023 № 41.

Водночас Верховний Суд в аспекті доводів касаційної скарги стосовно заперечення розрахунку вартості транспортування продукції за вказаною угодою звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 наступного змісту.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов'язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов'язку, як і його зміни та припинення.

Принцип справедливості, добросовісності та розумності включає, зокрема, обов'язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори (близький за змістом висновок, викладено у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 Великої Палати Верховного Суду).

Суд наголошує, що судами попередніх інстанцій встановлено, що ані зміст договору поставки, а ні зміст додаткової угоди № 1 не містять розрахунку вартості транспортування продукції (крім п. 4, за яким покупець зобов'язався відшкодувати постачальнику транспортні витрати до кінцевого місця доставки продукції без деталізації таких витрат і яка фактично є предметом дослідження цього спору) на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський з подальшою переадресацією по території Україні згідно інструкцій відповідача до кінцевого місця її поставки до станції Тернова та станції Буян. При цьому судами встановлено, що нарахування вартості транспортних витрат пов'язано саме з витратами поставки належної відповідачу продукції.

Отже, оплата відповідачем вартості всіх транспортних витрат до кінцевого місця доставки продукції за зазначеною угодою, враховуючи повне та своєчасне виконання зобов'язань позивачем щодо поставки продукції до кінцевого місця призначення, відповідає принципам свободи договору, а, отже, справедливості, добросовісності та розумності.

З огляду на викладені обставин, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необґрунтованість доводів відповідача щодо заперечень розрахунку вартості транспортування продукції за вказаною угодою, у т.ч. відсутності заперечень відповідача щодо факту поставки товару до кінцевого місця призначення.

Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на неправильне застосування судами положень частини третьої статті 916 ЦК України, враховуючи те, що з огляду на предмет і підстави позову та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, правовідносини між позивачем та відповідачем є правовідносинами поставки товару, водночас договір перевезення як підстава для застосування до спірних правовідносин норм Глави 64 ЦК між учасниками спірних правовідносин не укладався.

Щодо аргументів скаржника про порушення статті 14 ЦК України, за якою відповідач не може бути примушений до вчинення тих чи інших дій (в даному разі оплати послуг з транспортування поставленої за його вказівкою продукції), які не є обов'язковими для нього згідно договору поставки або акту цивільного законодавства, то Верховний Суд відхиляє вказане з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини наявності в договорі укладеному між позивачем та відповідачем прямого обов'язку відшкодування покупцем постачальнику транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції.

За наведених обставин посилання скаржника про відсутність у договорі поставки умов оплати транспортування вантажу, який належить відповідачу та не узгодження з покупцем залучення постачальником на власний розсуд до участі в перевезенні продукції, що належить відповідачу експедитора, у наведеному скаржником взаємозв'язку без урахування фактичних обставин цієї справи, свідчить про відсутність підстав для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме: статті 14 та частини третьої статті 916 ЦК України у подібних правовідносинах.

Щодо підходів судів до оцінки доказів, то Верховний Суд вважає правомірними висновки судів про те, що накладна відправки № 40319923 може бути оцінена у сукупності з іншими доказами у справі. Вказане відповідає чинному стандарту доказування у господарському процесі «вірогідність доказів», який на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Водночас контр-розрахунку вартості наданих послух по транспортуванню товару з урахування відповідних доказів на спростування вказаної заборгованості відповідачем до суду місцевого господарського суду не надано.

Враховуючи, що аргументи відповідача стосовно відсутності підстав для стягнення з нього транспортних витрат Верховний Суд вважає не обгрунтованими, оскільки виключно такими була мотивована незгода ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» з рішенням судів попередніх інстанцій, то аргументи скаржника в частині заперечення акцесорних вимог також відхиляються Судом.

Водночас зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватися не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, визначених процесуальним законом підстав для скасування/зміни оскаржуваних судових рішень не вбачається.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а у частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, - касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судові витрати

Судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Ойл Трейдінг» на рішення Господарського суду Харківської області від 05.06.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 у справі № 922/290/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Ойл Трейдінг» на рішення Господарського суду Харківської області від 05.06.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 у справі № 922/290/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Харківської області від 05.06.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 у справі № 922/290/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Жайворонок