УХВАЛА

03 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/19157/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

Офіса Генерального прокурора - Косенко Д.В. (прокурор),

позивача - Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - не з'явився,

відповідача - Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання Київський завод автоматики»: Аврамкін О.М. (у порядку самопредставництва), Абросімов С.С., адвокат (дов. від 24.07.2023), Величко Д.В., адвокат (дов. від 24.07.2023),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання Київський завод автоматики»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.04.2024 (суддя Карабань Я.А.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 (головуючий суддя: Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.)

у справі № 910/19157/23

за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - Військова частина НОМЕР_1 Нацгвардії України)

до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання Київський завод автоматики» (далі - ПрАТ «НВО Київський завод автоматики»),

про визнання недійсним пункту договору та стягнення 87 029,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави в собі Військової частини НОМЕР_1 Нацгвардії України звернувся до суду з позовом до ПрАТ «НВО Київський завод автоматики» про визнання недійсним пункту 4.2 договору на поставку (закупівлю) продукції від 07.04.2022 № КЗА-ВС-001 (далі - договір) та стягнення 87 029,80 грн, з яких: 70 469,80 грн сплаченого ПДВ, 3 486,81 грн 3% річних та 13 073,19 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано включенням до ціни договору ПДВ у розмірі 20% від ціни договору у сумі 70 469,80 грн всупереч положенню підпункту «г» підпункту 195.1.2. пункту 195.1. статті 195 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» від 02.03.2022 № 178 (далі - постанова КМУ № 178), що призвело до безпідставного набуття відповідачем вказаних коштів, а тому наявні підстави для: визнання договору недійсним у цій частині, стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів; нарахування 3% річних та інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) за прострочення повернення безпідставно одержаних коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.04.2024 зі справи № 910/19157/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2024, позовні вимоги задоволено повністю.

Судові акти попередніх інстанцій мотивовані тим, що замовником товару за договором виступає Військова частина НОМЕР_1 Нацгвардії України, а тому пункт 4.2 договору суперечить постанові КМУ № 178 у частині включення до договірної ціни ПДВ у розмірі 20%, а не за нульовою ставкою. Відтак, відповідачем сума ПДВ у розмірі 70 469,80 грн отримана за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою. Вказана сума коштів підлягає поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Водночас на повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, у зв'язку із чим заявлені до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат суди також задовольнили.

У касаційній скарзі відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові акти попередніх інстанцій та закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України, а в разі відсутності підстав для закриття провадження у справі - скасувати судові акти попередніх судових інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю. Крім цього, скаржник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення питання порушення предметної юрисдикції спору та/або виключної правової проблеми, обґрунтовуючи клопотання наявністю у спірних правовідносинах виключно публічно-правового елементу.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 357/7734/18, від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, від 19.09.2023 у справі № 925/273/21, від 11.01.2023 у справі № 548/741/21 та від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22.

Скаржник також, із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду стосовно підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанови КМУ № 178 (в редакції від 02.03.2022) у системному зв'язку з нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України.

Від прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить Суд відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду залишити без змін.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

У судовому засіданні 03.10.2024 представник скаржника у порядку вимог частини восьмої статті 129 ГПК України заявив клопотання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу за умови ухвалення рішення на користь скаржника.

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

Між позивачем (замовник) та відповідачем (постачальник) 07.04.2022 укладено договір на поставку (закупівлю) продукції, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити продукцію, а замовник прийняти й оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим договором. Код продукції згідно ДК 021:2015 « 5420000-4 Частини транспортних засобів військового призначення» (п.1.1. договору).

Одержувачем продукції є Військова частина НОМЕР_1 Нацгвардії України (п.2.2. договору).

Термін поставки продукції - з моменту підписання договору та не пізніше 24.04.2022 (п.2.7. договору).

Платником за цим договором є замовник. Ціна за продукцію складає: блок СП 10-01 у кількості 1 од., ціна за 1 од. без ПДВ - 105 337 грн, сума без ПДВ за 2 од. - 247 012 грн, ПДВ 20% - 70 469,80 грн, всього з ПДВ - 422 818,80 грн. Загальна сума договору складає 422 818,80 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 70 469,80 грн. (п.п.4.1.-4.3. договору).

Розрахунок за продукцію здійснюється шляхом оплати у розмірі 100% ціни продукції тільки після її фактичного отримання замовником на підставі належним чином оформлених видаткових накладних постачальника на відвантажену продукцію (п.4.4. договору).

Оплата за продукцію здійснюється в національній валюті України - гривні. Розрахунки за продукцію здійснюються за фактом поставки та передачі продукції постачальником шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника впродовж 20-ти банківських днів з моменту поставки та передачі продукції замовнику (п. 4.5. договору).

Відповідно до п.10.1. договору він діє з дати набрання ним чинності до 24.04.2022, а в частині проведення розрахунків - до повного їх виконання.

На виконання умов договору відповідач поставив обумовлений договором товар на суму 422 818,80 грн, що підтверджується накладною від 11.04.2022 № 28 на суму 422 818,80 грн, у т.ч. ПДВ - 70 469,80 грн. Позивач, у свою чергу, на виконання умов договору оплатив поставлений відповідачем товар на суму 422 818,80 грн, у тому числі ПДВ - 70 469,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 17.04.2022 № 1006.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позивачем на адресу відповідача направлялися листи від 28.08.2023 за № 3/29/10/2/2-5984 та від 02.11.2023 за № 3/29/10/2/2-8153 про повернення надмірно сплачених коштів, оскільки, зокрема, договір від 07.04.2022 укладено без урахування положень підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанови КМУ № 178.

Відповідач надіслав 13.11.2023 на адресу позивача відповідь за вих.№ 505/1131, в якій зазначив, що при складанні договору від 07.04.2022 замовником не застосовано до предмета договору нульову ставку ПДВ. Навпаки у п.п.4.2-4.3 договору ціну продукції визначено з урахуванням сплати до бюджету України ПДВ. До закінчення строку дії договору позивач не звертався до відповідача з питань застосування нульової ставки з ПДВ у ціні поставленої продукції. Свої зобов'язання перед замовником та бюджетом України відповідач виконав у повному обсязі (продукція поставлена, ПДВ визначене у ціні продукції сплачено до бюджету України). Будь-яких правочинів, за якими відповідач мав зобов'язання зменшити ціну вказаного договору, не укладалося, а тому він не має законних підстав для перерахування на розрахунковий рахунок замовника грошових коштів у розмірі ПДВ за договором.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога прокурора в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 Нацгвардії України про визнання недійсним п.4.2 договору в частині включення до договірної ціни ПДВ та стягнення з ПрАТ «НВО Київський завод автоматики» на користь Військової частини НОМЕР_1 Нацгвардії України 87 029,80 грн, з яких: безпідставно оплачені кошти з ПДВ у сумі 70 469,80 грн, 3% річних у сумі 3 486,81 грн та інфляційні втрати у сумі 13 073,19 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій встановили обставини щодо недотримання при укладенні спірного договору вимог податкового законодавства та постанови КМУ № 178, що з урахуванням статей 203, 215, 217 ЦК України свідчить про наявність підстав для визнання договору недійсним у частині включення ПДВ за ставкою 20% до загальної ціни договору і стягнення сплаченої суми ПДВ у сумі 70 469,80 грн, зважаючи на вимоги статті 1212 ЦК України, а також стягнення 3% річних у сумі 3 486,81 грн та інфляційних втрат у сумі 13 073,19 грн у порядку частини другої статті 625 ЦК України.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання договору недійсним у частині включення ПДВ за ставкою 20% до загальної ціни договору та стягнення безпідставно оплаченої суми ПДВ, а також 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення безпідставно одержаних відповідачем грошових коштів позивача.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Водночас термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. При цьому неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у перелічених вище постановах Верховного Суду, з огляду на таке.

Так, у постановах Верховного Суду у справах № 185/446/18, № 548/741/21 та № 127/12240/22, предметом розгляду яких було стягнення безпідставно набутих грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України, Верховний Суд, виснував, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов'язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. В кожній із зазначених справ, кошти, сплачувалися позивачами добровільно, за відсутності між сторонами договірних (зобов'язальних) відносин на момент їх сплати (до підписання угод), тобто, відсутності у позивачів відповідного обов'язку, а тому такі кошти не підлягають поверненню як безпідставно набуті. Водночас у справі № 910/19157/23 є позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі, зокрема, військової частини про визнання недійсним укладеного і виконаного пункту договору щодо включення до ціни договору 20% ПДВ та стягнення з відповідача сплаченої суми ПДВ. Позаяк правовідносини у цій справі виникли на підставі договору про закупівлю товару за державні кошти, укладеного військовою частиною з метою виконання своїх функцій та обов'язків, після введення воєнного стану в Україні та після прийняття КМУ постанови № 178, із визначеними у ньому закупівельними цінами з врахуванням ПДВ у розмірі 20%, всупереч змісту податкового законодавства та вимог постанови КМУ № 178.

У справі № 925/273/21 (на неврахування якої також посилається відповідач) про визнання недійсним договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної інфраструктури та стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України, Верховний Суд вказав, що у спірних правовідносинах, укладений між сторонами договір стосовно врегулювання сплати пайової участі відповідає вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому відсутні підстави для визнання вказаного правочину недійсним. При цьому прокурор, звертаючись із позовом не довів наявності підстав для визнання такого договору недійсним, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог статті 1212 ЦК України. Водночас у справі № 910/19157/23 встановлено невідповідність спірної умови договору поставки стосовно включення до ціни договору 20% ПДВ, вимогам підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанови КМУ № 178, за якими до ціни договору включається ПДВ за нульовою ставкою для угод, де їх стороною є, зокрема, Нацгвардія України і така ставка застосовується до припинення чи скасування воєнного стану для операцій з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту вказаних у постанові суб'єктів. Встановивши невідповідність вказаної умови договору вимогам законодавства, суди дійшли висновку про наявність підстав для визнання її недійсною та відповідно для стягнення безпідставно набутих коштів згідно зі статтею 1212 ЦК України у розмірі оплаченого позивачем ПДВ, а також стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків повернення безпідставно набутих коштів.

У справі № 357/7734/18 про визнання недійсним договору оренди землі та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди (на неврахування якої також посилається відповідач) Верховний Суд, розглядаючи спірні правовідносини в контексті дослідження доводів скаржника про порушення відповідачем принципу заборони суперечливої поведінки (на що звертає увагу відповідач у цій справі), як підстави для визнання недійсним оспорюваного договору вказав, що зазначений принцип відповідачем дотримано в повній мірі. Між тим наявні підстави для відмови в задоволенні позову, оскільки зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судами обставини справи підтверджують, що позивачем в якості відповідача визначено державного реєстратора, який є неналежним у цьому спорі. Отже, справа № 357/7734/18 у контексті змістовного критерію, визначеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, є неподібною ні з точки зору спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників, ні за предметом розгляду, ні за підставами позову, ані за нормативно-правовим регулюванням правовідносин, що виникли між їх учасниками, ураховуючи контекст даної справи щодо підстави визнання недійсним пункту договору та стягнення безпідставно набутих коштів і 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків повернення безпідставно набутих коштів.

Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з цієї підстави.

У касаційній скарзі скаржник, також посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права стосовно підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанови КМУ № 178 (в редакції від 02.03.2022) у системному зв'язку з нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України.

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). Водночас формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Згідно зі частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (близька за змістом права позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3173/19, від 26.08.2021 у справі № 910/15357/19).

Як вже зазначалося вище, у касаційній скарзі позивач стверджує про те, що апеляційний суд неправильно застосував, зокрема, підпункт «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанову КМУ № 178 (у редакції від 02.03.2022) і висновок Верховного Суду щодо їх правильного застосування у системному зв'язку із нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України у подібних правовідносинах відсутній.

У той же час Верховним Судом при підготовці справи до розгляду з'ясовано, що згідно з постановами Верховного Суду у справі від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23, від 23.05.2024 у справі № 911/1870/23, від 28.05.2024 у справі № 910/12151/23, а також відповідно до постанов ухвалених після подання касаційної скарги у цій справі, а саме: від 10.09.2024 у справі № 922/4055/23, від 12.09.2024 у справі № 916/2677/23, від 17.09.2024 у справі № 915/1377/23 та від 18.09.2024 у справі № 916/3864/23, - питання застосування підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанови КМУ № 178 (у редакції від 02.03.2022) у системному зв'язку з нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України, вже неодноразово розглядалося Верховним Судом і висновки, викладені касаційною інстанцією у наведених вище постановах є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається та зміст якого полягає у такому.

Відповідно до частини четвертої статті 4 ЦК України актами цивільного законодавства є, зокрема, постанови КМУ. Якщо постанова КМУ суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, КМУ 02.03.2022 прийнято постанову № 178, згідно з пунктом 1 якої зазначено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з'єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування (02.03.2022) і застосовується з 24.02.2022 (пункт 2).

Відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

З наведеного вбачається, що ПК України чітко передбачено, що за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством. Такі операції для визначених постановою КМУ № 178 категорій суб'єктів оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, незалежно від того був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами).

Оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування ПДВ, нарахування податкових зобов'язань з ПДВ за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 ПК України, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, не здійснюється.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Якщо замовником (покупцем) товару за договором є суб'єкт, визначений постановою КМУ № 178, і договір укладено після прийняття КМУ цієї постанови, включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20% суперечить положенням пункту 1 постанови КМУ № 178, яка прийнята відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, що є підставою для визнання недійсним договору в частині умови, згідно з якої закупівельна ціна визначена з урахуванням 20% ПДВ, а не за нульовою ставкою.

У статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Водночас відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У справі № 911/1870/23 Верховний Суд також виснував, що з огляду на функції та обов'язки, покладені на військові частини (позивач у справі, яка розглядається), всі заходи останніх спрямовані виключно на захист, оборону та недоторканість територіальних кордонів України, що не потребує документального підтвердження, оскільки слідує з аналізу фактичних подій на території України та норм законодавства. Отже, закупівлі товарів для забезпечення транспорту військових частин в період військового стану, можливо лише безпосередньо для виконання потреб та функцій спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що прямо передбачено постановою КМУ № 178, яку прийнято до укладення договору про закупівлю товарів за державні кошти. При цьому у справі № 910/12151/23 Верховний Суд у контексті доводів скаржника про поширення постанови КМУ № 178 виключно на договори, укладені на виконання мобілізаційних завдань, зазначив, що Верховний Суд уже сформулював загальні висновки щодо питання застосування постанови КМУ № 178 до договорів, укладених у період дії воєнного стану, у справах № 910/2416/23, № 911/1870/23, які підлягають врахуванню на підставі частини четвертої статті 300 ГПК України та від висновків у яких не вбачає підстав для відступу.

Поза тим у справах № 910/2416/23 та № 915/1377/23 про визнання недійсним договору в частині включення ПДВ у розмірі 20% та стягнення суми сплаченого ПДВ, інфляційних та 3% річних, Верховний Суду вказав, що оскільки не тільки постановою КМУ №178 визначено нульову ставку ПДВ для операцій із заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено підпунктом «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, то включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20%, враховуючи, що замовником товару за договором виступає Військова частина, суперечить постанові КМУ №178, яка прийнята відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, що є підставою для визнання недійсним пункту договору в цій частині та стягнення сплаченої суми ПДВ, інфляційних втрат та 3% річних. До того ж у справі № 915/1377/23 Верховний Суд застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України врахував також висновки Великої Палати Верховного Суду у справі у справі № 910/3831/22, за якими статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов'язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов'язання виникає в особи безпосередньо на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала. Крім того у цій справі суд касаційної інстанції, досліджуючи підстави обґрунтованості вимог щодо нарахування і стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення повернення безпідставно отриманих коштів у порядку частини другої статті 625 ЦК України врахував також висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/3831/22. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи обставини щодо початку періоду прострочення з часу безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, виснувала, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов'язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Зобов'язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала. Це зобов'язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов'язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Наведеним підтверджується наявність висновків Верховного Суду щодо застосування підпункт «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанови КМУ № 178 (у редакції від 02.03.2022) і висновок Верховного Суду щодо їх застосування у системному зв'язку з нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України не суперечить висновкам судів попередніх інстанцій у цій справі, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження. Сформований висновок є чітким, зрозумілим та сприяє однозначному застосуванню норм права.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Касаційний господарський суд у розгляді касаційної скарги зі справи № 910/19157/23 не вбачає підстав для відступу від сталої та послідовної правової позиції щодо застосування наведених вище норм права, викладених у постановах Верховного Суду у справах: № 910/2416/23, № 911/1870/23, № 910/12151/23, № 922/4055/23, № 916/2677/23, № 915/1377/23 та № 916/3864/23 у подібних правовідносинах.

Верховний Суд відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Висновок про застосування норми права не є власне нормою права, а отже, на нього не поширюється принцип дії норми права (закону) в часі.

Стосовно клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то Суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати. Якщо учасник справи звертається до Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду на підставі частин першої - четвертої статті 302 ГПК України, він має обґрунтувати, від якого саме правового висновку палати, об'єднаної палати або ж Великої Палати Верховного Суду є необхідність відступити.

Водночас, проаналізувавши зміст вказаного клопотання, Верховний Суд вважає, що наведені в клопотанні обґрунтування порушення предметної юрисдикції спору та/або наявності виключної правової проблеми, не створює підстав для передачі справи № 910/19157/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на доводи щодо наявності у спірних правовідносинах виключно публічно-правового елемента й скаржником не наводиться правого висновку Великої Палати Верховного Суду та вагомих причин й відповідного належного обґрунтування ПрАТ «НВО Київський завод автоматики» необхідності відступу від такого висновку.

Згідно із частиною п'ятою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Господарське процесуальне законодавство не містить визначення поняття «виключна правова проблема». Відсутні в ньому і критерії визначення виключності правової проблеми. Водночас такі критерії були розроблені Великою Палатою Верховного Суду та викладені у численних ухвалах, зокрема в ухвалах від 30.10.2018 у справі № 757/172/16-ц, від 10.07.2019 у праві № 431/5643/16-ц, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20 тощо.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що зміст виключної правової проблеми полягає у тому, що у справі, питання про прийняття якої до розгляду вирішується Великою Палатою, простежується різне застосування норм матеріального права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини, або є прогалини в їх застосуванні до спірних відносин. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення сталого розвитку права.

Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

Кількісний критерій ілюструє той факт, що виключна правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: - відсутність сталої судової практики у питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, зокрема наявність протилежних і суперечливих судових рішень, глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами; - невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; - необхідність застосування аналогії закону чи права; - відсутність національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами, ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо; - вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п'ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання, оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також вирішує, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Частинами першою-четвертою статті 303 ГПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується більшістю від складу суду, що розглядає справу. Питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Між тим у зазначеному клопотанні скаржника про передачу справи № 910/19157/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду не міститься належного обґрунтування існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права (Закону), відповідно, заявником не доведено існування різних позицій у застосуванні норм матеріального права у подібних правовідносинах. Між тим клопотання не обґрунтоване відсутністю сталої судової практики у відповідних питаннях та наявністю виключної правової проблеми з врахуванням якісного показника, не доведено існування різних позицій при вирішенні подібного питання, зокрема Верховним Судом.

Також скаржник не обґрунтував того, у чому полягає неможливість вирішення справи касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права в контексті підстав касаційного оскарження та у чому полягає невизначеність законодавчого регулювання правових питань щодо порядку прийняття рішення у такій категорії справ.

Крім того, відповідно до частини шостої статті 302 ГПК України, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб'єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб'єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, встановивши, що даний спір є господарським за суб'єктним складом правовідносин, за підставами і предметом позову, за характером спірних матеріальних правовідносин, відсутні підстави для визначення його підсудності між адміністративними судами, що виключає необхідність для передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання скаржника щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб'єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Тому правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід'ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності.

Отже, категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. Водночас Конвенція вимагає, щоб усе право чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, аргументи скаржника у частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, а тому Суд дійшов висновку, що касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю.

Розглядаючи посилання касаційної скарги щодо дотримання/недотриманнями судами попередніх інстанцій застосування пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України, як форми закінчення розгляду справи, Верховний Суд виходить з такого.

Пунктом 1 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість господарському суду.

Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що суб'єктний склад спору за позовною заявою прокурора в інтересах держави в особі військової частини відповідає вимогам статті 4 ГПК України, спір у цій справі (виходячи із підстав та предмета позову) виник з господарського договору між юридичними особами стосовно визнання недійсним в силу нормативного акту положення угоди щодо визначення ставки ПДВ у договорі, а не спір про правильність визначення бази оподаткування, де відповідачем є контролюючий орган, то господарські суди попередніх інстанцій слушно виснували, що відповідно до вимог статті 20 ГПК України вказаний спір підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства. Водночас відповідачем не наведено правову підставу для зміни предметної юрисдикції у спірних правовідносинах для розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання Київський завод автоматики» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 у справі № 910/19157/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Жайворонок