ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року Справа №902/454/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Миханюк М.В.

розглянувши апеляційну скаргу Львівського державного університету безпеки життєдіяльності на рішення Господарського суду Вінницької області від 27.06.2024 (повний текст - 27.06.2024) у справі №902/454/24 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом Львівського державного університету безпеки життєдіяльності (вул.Клепарівська, 35, м.Львів, 79007)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія-В" (вул.Писарєва, 3, кв.83, м.Вінниця, 21036)

про стягнення 12544,28 грн штрафних санкцій,

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 27.07.2024 у справі №902/454/24 задоволено частково позов Львівського державного університету безпеки життєдіяльності до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія-В" про стягнення 12544,28 грн штрафних санкцій. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія-В" на користь Львівського державного університету безпеки життєдіяльності 176,68 грн - штрафу та 42,65 грн - витрат на сплату судового збору. У стягненні з відповідача 12367,60 грн штрафу відмовлено, у зв`язку з чим витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2985,35 грн залишено за позивачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Львівський державний університет безпеки життєдіяльності звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить: скасувати рішення в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю Глорія-В штрафу в розмірі 12367,60 грн та покладенні на Львівський державний університет безпеки життєдіяльності витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2985,35 грн, ухвалити нове рішення яким задоволити позов в повному обсязі; слухання справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи; судові витрати покласти на відповідача.

У своїй апеляційній скарзі Львівський державний університет безпеки життєдіяльності звертає увагу суду на те, що термін поставки складається з двох обов`язкових складових, це: 1) до 15 днів після підписання договору; 2) не пізніше, ніж до 11.09.2023.

На думку апелянта кінцевий термін поставки одночасно має відповідати обом вищезазначеним умовам, а саме не пізніше 15 днів з моменту укладення угоди і не пізніше 11.09.2023.

Враховуючи що договір був укладений 23.08.2023 кінцевою датою поставки товару за Договором, що буде відповідати усім вимогам п.5.1. Договору є 07.09.2023, а не 11.09.2023, і період прострочення виконання зобов`язання з поставки товару становить 35 днів, а не 30 днів, як зазначено в рішенні.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/454/24 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В.

Листом від 23.07.2024 матеріали справи витребувано з Господарського суду Вінницької області.

09.08.2024 матеріали справи надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.08.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №902/454/24 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк до 29.08.2024 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.

Відзив на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Глорія В», суду апеляційної інстанції не подало, що згідно ч.3 ст.263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

23.08.2023 між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності (Замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глорія-В" (Постачальник, відповідач) укладено Договір про закупівлю №430 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується у 2023 році поставити Замовнику товари зазначені в п.1.2. Договору, а Замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Постачальник зобов`язується поставити, демонтувати та змонтувати металопластикові конструкції (вікна, двері), які зазначені у Специфікації (Додаток №1) по коду ДК 021:2015: 44220000-8 Столярні вироби, відповідно до узгодженого між сторонами замовлення (п.1.2. Договору).

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили термін поставки Товару: до 15 днів після підписання договору, але не пізніше, ніж до 11.09.2023.

За порушення строків поставки Постачальник сплачує на користь Замовника пеню у розмірі 0,1 % вартості Товару, а за прострочення понад 30 днів Учасник сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого Товару (п.7.1. Договору).

Відповідно до Специфікації №1 (Додаток №1 до Договору) сторони погодили найменування та кількість металопластикових конструкцій загальною вартістю 176680 грн.

Факт поставки обумовлених конструкцій на суму 176680 грн підтверджується видатковою накладною №ТВ-0000123 від 12.10.2023 та товарно-транспортною накладною №ТВ-0000104.

З підстав протермінування поставки металопластикових конструкцій Львівський державний університет безпеки життєдіяльності звернувся із відповідним позовом до суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Глорія-В" 12544,28 грн штрафних санкцій, з яких: 176,68 грн пені та 12 367,6 грн штрафу.

Позивач двічі звертався до відповідача із претензіями про сплату штрафних санкцій внаслідок прострочення поставки товару (вих.№9002-2319/9012 від 23.10.2023 та №9001-558/9012 від 04.03.2024).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин (в даному випадку спір виник через невиконання основного договору, що є господарським), регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст.173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України пернедбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою правовідносини між позивачем та відповідачем в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України, враховуючи укладений між сторонами Договір про закупівлю №430 від 23.08.2023.

Згідно із ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Як передбачено п.2 ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч.3 ст.538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

В силу положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом за умовами п.5.1. Договору сторони погодили термін поставки Товару: до 15 днів після підписання договору, але не пізніше, ніж до 11.09.2023р.

Отже, кінцевою датою поставки товару за Договором є 11.09.2023 та з 12.09.2023 відповідач вважається боржником, що прострочив виконання зобов`язання щодо обумовленої поставки.

Поставка товару відповідачем позивачу відбулася лише 12.10.2023, що підтверджується видатковою накладною №ТВ-0000123 від 12.10.2023 та товарно-транспортною накладною №ТВ-0000104. Так, період прострочення виконання зобов`язання з поставки товару становить 30 днів.

Згідно із п.3 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п.7.1. Договору сторони дійшли згоди, що за порушення строків поставки Постачальник сплачує на користь Замовника пеню у розмірі 0,1 % вартості Товару, а за прострочення понад 30 днів Учасник сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого Товару.

Колегія суддів погоджується з господарським судом першої інстанції, що підстави для стягнення 12367,6 грн штрафу (7% від вартості непоставленого Товару) відсутні, оскільки період прострочення виконання зобов`язання щодо поставки Товару становить всього 30 днів, а пунктом 7.1. Договору сторони погодили нарахування штрафу за прострочення понад 30 днів. Тому у задоволенні позову в цій частині (12367,6 грн штрафу) відмовлено правомірно.

Визначаючись щодо заявленої до стягнення пені, суд враховує, що визначена пунктом 7.1. Договору пеня за своєю правовою природою є штрафом, оскільки встановлена у сталому відсотковому відношенні до вартості невиконаного зобов`язання, а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно до ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Арифметичною перевіркою правильності нарахування штрафу в силу п. 7.1. Договору (визначеного як пеня) у розмірі 0,1 % вартості Товару помилок не виявлено (176680 грн х 0,1 % = 176,68 грн).

З огляду на викладене місевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в цій частині (176,68 грн - штрафу).

Крім цього, колегія суддів також відмічає, що гарантована ст. 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. non bis in idem двічі за одне й те саме не карають) має на меті уникнути несправедливого покарання.

Тому одночасне стягнення штрафу у розмірі 7% за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів та пені у розмірі 0,7%, яка за своєю правовою природою також відносить до штрафу, є фактично подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання одного зобов`язання, тобто подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, що заборонено чинним законодавством.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 176,68 грн штрафу, в іншій частині позову (12367,6 грн. штрафу) слід відмовити.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації») одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії»).

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 27.06.2024 у справі №902/454/24 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівського державного університету безпеки життєдіяльності - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського державного університету безпеки життєдіяльності на рішення Господарського суду Вінницької області від 27.06.2024 у справі №902/454/24 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.10.2024

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.