ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/4002/23

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи- підприємця Качалки Віталія Миколайовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024, ухвалене суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, повний текст складено 09.07.2024

у справі № 916/4002/23

за позовом: Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області

до відповідача: Фізичної особи- підприємця Качалки Віталія Миколайовича

про: стягнення 44212,76 грн,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Мологівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області (далі сільська рада) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи- підприємця Качалки Віталія Миколайовича (далі ФОП Качалка В.М.), в якому просив стягнути з останнього на його користь 44212,76 грн заборгованості з відшкодування витрат з надання комунальних послуг за період 01.04.2021 по 31.08.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором оренди, предметом якого є об`єкт комунальної власності - артезіанська свердловина, санітарна зона, прилегла до неї, та споруди, які знаходяться на ній інженерні споруди, розташовані за адресою: провулок Комсомольський (Спортивний), 11 а, село Випасне, Білгород-Дністровського району, Одеської області (далі договір оренди), в частині відшкодування витрат по оплаті енергопостачальним організаціями послуг по споживанню електроенергії за період з 01.04.2021 по 31.08.2021.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі №916/4002/23 позов сільської ради задоволено повністю, стягнуто з ФОП Качалка В.М. на її користь 44212,76 грн.

Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, ФОП Качалка В.М. подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на наступне:

- при поданні позовної заяви сільською радою не дотримано вимог ст. 162 ГПК України;

- судом не було враховано та досліджено позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву;

- позивач не надав належних та допустимих доказів того, що він є правонаступником Випаснянської сільської ради (з якою було укладено договір оренди);

- підписуючи після припинення дії договору оренди акт приймання-передачі, позивач фактично визнав відсутність будь-яких обов`язків з боку відповідача, так як на той час він вже звертався до суду з аналогічним позовом і йому було відмовлено у його задоволенні;

- суд помилково прийняв в якості належних та допустимих доказів «акти контролю зняття показників електролічильників» та «рахунки-фактури» за відповідний період. Дані документи виготовлені друкованим засобом, однак одночасно в них внесено і рукописний текст, що, на думку скаржника, свідчить про те, що їх було виготовлено «заднім числом», після ухвалення судом рішенні у справі № 916/3586/21. Про факт їх складення значно пізніше свідчить також те, що вони не фігурували у справі № 916/3586/21 в якості доказів. Позивачем не надано жодного документа, який би фактично фіксував показники лічильника на об`єкті оренди, а тому позивач на власний розсуд визначив певні обсяги споживання електроенергії та заявив їх до стягнення. Отже позивачем не доведено належними доказами факту та розміру споживання електроенергії відповідачем саме в цей період.

- в наданих до сплати рахунках вказані підставу платежу «відшкодування електроенергії», проте укладений між сторонами договір не є договором постачання електроенергії, а позивач не є електропостачальною компанією, а отже не має права вимагати від відповідача сплати «відшкодування електроенергії»;

- надані до позовної заяви докази (зокрема, копія договору оренди та акту приймання об`єктів комунальної власності) складені російською мовою, відповідно, суд не міг приймати ці докази без їх нотаріального посвідчення на українську мову;

- укладаючи договори з енергопостачальниками, позивач не зазначав облікового пристрою відповідача, а визначаючи нові (збільшені) тарифи, не повідомляв про це відповідача, а отже фактично укладав угоди на шкоду орендарю, не погоджуючи з ним таке збільшення, і заявляє про необхідність сплати же за новими тарифами. У п. 5.4. договору, в якому орендар зобов`язаний додатково сплачувати комунальні послуги, також не було визначено тарифів, за якими відповідач має сплачувати вартість електроенергії, тоді як тариф є основною складовою сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.08.2024 за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Качалки Віталія Миколайовича на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/4002/23 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено сільській раді строк до 26.08.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань та витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи № 916/4002/23.

09.08.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/4002/23.

26.08.2024 від сільської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, що:

- Мологівська об`єднана територіальна громада утворилася шляхом об`єднання Випасненської, Андріївської та Малогівської сільських рад відповідно до Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» та рішень цих рад від 01.09.2017, від 05.09.2017 та від 29.08.2017 відповідно. Мологівська сільська рада Білгород-Дністровського району є правонаступником вищезазначених колишніх сільських рад згідно рішення Малогівської сільської ради від 12.01.2018 № 2/12 «Про початок реорганізації Випасненської та Андріївської сільських рад шляхом приєднання до Малогівської сільської ради». Вказана інформація є загально доступною та розміщена на офіційному сайті Малогівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області;

- предметом позову у справі № 916/3586/21 було стягнення заборгованості по комунальним послугам за інший період (з 01.04.2021 по 31.08.2021), натомість у даній справі предметом позову є стягнення заборгованості з відшкодування витрат з надання комунальних послуг за період з 01.04.2021 по 31.08.2021. У даній справі не можуть бути одні і ті ж самі докази, що розглядались у справі № 916/3586/21;

- твердження скаржника про те, що акти контролю зняття показників електролічильників та рахунки-фактури виготовлені «заднім числом» безпідставні та необґрунтовані. Крім того, Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 за № 88 допускає складення первинного документа «комбінованим способом»: коли основний текст документа (бланк) виготовлений машинописним способом, а для окремих реквізитів залишені пусті рядки, коли ручкою вписуються необхідні відповідні дані;

- доводи скаржника про недоведеність факту та розміру споживання відповідачем електроенергії є такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідні підтверджуючі документи містяться в матеріалах цієї справи.

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем надані нові докази, а саме:

- рішення Андріївської сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 05.09.2017 № 172;

- рішення Випасненської сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 01.09.2017 № 477-VII;

- рішення Мологівської сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 29.08.2017 № 256-VII.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

Розглянувши додані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу документи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 ст. 80 ГПК України).

Частиною 8 ст. 80 ГПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 ГПК України.

Наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому, тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 08.09.2022 у справі № 910/5011/18, від 13.04.2021 у справі № 909/722/14 та від 01.07.2021 у справі № 46/603).

Водночас, що позивачем взагалі необґрунтовано неможливість подання відповідних доказів в суд першої інстанції. Позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції жодного разу не заявлялось про існування у нього цих доказів, а також причин, з яких вони не можуть бути подані у строк. Більш того, позивачем не порушується питання щодо залучення вказаних доказів до матеріалів цієї справи.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що неподання відповідних доказів в суд першої інстанції залежало виключно від суб`єктивної поведінки самого позивача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії.

За таких підстав, колегія суддів не приймає надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу копії рішення Андріївської сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 05.09.2017 № 172, рішення Випасненської сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 01.09.2017 № 477-VII, рішення Мологівської сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 29.08.2017 № 256-VII.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, 11.09.2003 між Випаснянською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області (Орендодавець) та ФОП Качалкою В.М. (Орендар) укладено договір оренди, згідно якого орендодавець надав орендарю у строкове платне користування об`єкт комунальної власності - артезіанську свердловину, санітарну зону, прилеглу до неї та споруди, які знаходяться на ній інженерні споруди, розташовані за адресою АДРЕСА_1 строком на 25 років до 2028 року.

Пунктом 5.4. договору визначено, що Орендар зобов`язаний додатково сплачувати комунальні послуги (електроенергія) відповідно до показів вимірювальних приладів.

Мологівською сільською радою прийнято рішення від 30.06.2022 № 697-VIII про дострокове розірвання за згодою сторін вищевказаного договору оренди, укладеного між ФОП Качалка В.М. та Випаснянською сільською радою, правонаступником якої є Мологівська сільська рада.

07.07.2022 між сторонами укладено додаткову угоду про розірвання договору оренди від 11.09.2003, згідно якої ФОП Качалка В.М. передав Мологівській сільській раді майно комунальної власності.

Того ж дня на виконання вищезазначеної додаткової угоди між сторонами складено та підписано відповідний акт прийому-передачі майна комунальної власності.

Позивач зазначає за період з 01.04.2021 по 31.08.2021 відповідачем не було відшкодовано позивачу вартість спожитої ним електроенергії в сумі 44212,76 грн.

В матеріалах цієї справи містяться надані позивачем:

- акти приймання-передачі електричної енергії від 30.04.2021 № 293, від 05.05.2021, від 31.05.2021, від 02.06.2021, від 30.06.2021, від 02.07.2021, від 31.07.2021, від 03.08.2021, від 31.08.2021, від 02.09.2021;

- платіжні доручення від 12.05.2021 № 5, від 12.05.2021 № 63, від 12.05.2021 № 64, від 12.05.2021 № 72, від 12.05.2021 № 73, від 04.06.2021 № 88, від 04.06.2021 № 81, від 04.06.2021 № 6, від 07.06.2021 № 7, від 07.06.2021 № 89, від 07.06.2021 № 82, від 08.07.2021 № 9, від 08.07.2021 № 103, від 08.07.2021 № 99, від 08.07.2021 № 102, від 08.07.2021 № 98, від 08.07.2021 № 8, від 09.08.2021 № 127, від 09.08.2021 № 10, від 09.08.2021 № 118, від 09.08.2021 № 126, від 09.08.2021 № 11, від 09.08.2021 № 117, від 09.09.2021 № 140, від 09.09.2021 № 132, від 09.09.2021 № 13, від 07.09.2021 № 12, від 07.09.2021 № 131. від 07.09.2021 № 139, які підтверджують сплату сільською радою оператору системи розподілу АТ ДТЕК «Одеські електромережі» та ТОВ «Вольт Постач» за надання послуги розподілу електричної енергії, використану відповідачем, на суму 44212,76 грн.

В матеріалах цієї справи містяться лист та претензія позивача, адресовані відповідачу: від 21.08.2023 № 02-25/992, від 30.08.2023 № 02-25/1031, в яких позивач вимагав у відповідача сплатити вказану заборгованість.

При цьому, разом з вказаними листами позивачем направлялись відповідні акти про відшкодування електричної енергії за договором та рахунки-фактури.

З матеріалів справи вбачається, що листи були отримані відповідачем, про що свідчить його особистий підпив в графі «Отримано» на кур`єрських накладних (а.с.27-28, 31-32, т.1).

Крім того, на підтвердження поставки та розподілу електропостачальними компаніями електричної енергії до об`єкту оренди, а також сплати позивачем вартості цих послуг, останнім надано суду наступні документи:

- договір про закупівлю електричної енергії у постачальника від 16.02.2021 № 180/4, укладений між Мологівською сільською радою та ТОВ «Вольт Постач» (а.с.44-48 т.1);

- заяву-приєднання до вказаного договору (а.с.49 т.1);

- адреси точки обліку електричної енергії та їх енергетичний ідентифікаційний код точки розподілу (ЕІС код) по Мологівсвькій сільській раді (а.с.50 т.1);

- додаткові угоди № 1, від 04.06.2024 № 2, від 10.08.2021 № 3, від 12.08.2021, від 08.09.2021 № 5 (а.с.54, 86-87, 113, 115, 117 т.1) до вказаного договору;

- договір про закупівлю електричної енергії у постачальника від 03.02.2021 № 180, укладений між Мологівською сільською радою та АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» (а.с.56-61 т.1);

- перелік об`єктів споживача/замовника, за якими здійснюється закупівля послуг з розподілу електричної енергії та відомості про розрахункові засоби обліку активної та реактивної електричної енергії та порядок обліку обсягу розподілу електричної енергії (додатки до вищевказаного договору) (а.с.62-64, 65-67 т.1);

- розшифровки нарахувань за квітень 2021 року (а.с.42-43 т.1), за травень 2021 року (а.с.70 т.1), за червень 2021 року (а.с.83 т.1), за липень 2021 року (а.с.99 т.1), за серпень 2021 року (а.с.119 т.1);

- комерційна пропозиція ТОВ «Вольт Постач» (а.с.51 т.1);

- обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу (а.с.52, 55, 76, 85, 88, 102, 114, 116, 118 т.1);

- порядок розрахунків (а.с.53 т.1).

Предметом позову у цій справі є вимоги Мологівської сільської ради стягнути з ФОП Качалки В.М. 44212,76 грн з тих підстав, що останній не відшкодував позивачу вартість спожитої електричної енергії в період дії договору оренди (з 01.04.2021 по 31.08.2021).

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так, за умовами укладеного між сторонами договору оренди, окрім обов`язку своєчасно сплачувати оренду плату за користування комунальним майном, відповадач прийняв на себе зобов`язання додатково сплачувати комунальні послуги (електроенергію) відповідно до показів вимірювальних приладів.

Як вже було вказано вище, позивачем було складено та надіслано відповідачеві разом із листом від 21.08.2023 № 02-25/992, а також претензією від 30.08.2023 № 02-25/1031 відповідні акти приймання-передачі електричної енергії та рахунки-фактури на оплату.

З матеріалів справи вбачається, що вказані листи були отримані відповідачем.

В якості доказів споживання відповідачем електроенергії за спірний період позивачем надано суду розшифровки нарахувань за послуги з розподілу електроенергії за кожний період, в яких відображені кількість використаної електроенергії відповідно до облікового засобу 7950018А на об`єкт (свердловину), останні та попередні показники, їх різниця, кількість відпущеної електроенергії, кВт та тарифи.

Зазначені відомості узгоджуються з відомостями, внесеними до актів приймання-передачі електричної енергії та рахунків на оплату.

Отже позивачем належними та допустимими доказами підтверджено як факт поставки та розподілу електропостачальними компаніями електричної енергії до об`єкту оренди, так і факт оплати вартості цих послуг.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором відповідачем не було відшкодовано позивачу вартість спожитої електричної енергії за квітень 2021 серпень 2021 року.

З викладених обставин колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Щодо доводів скаржника про те, що в договорі оренди не визначено тарифів, за якими відповідач має сплачувати вартість електроенергії, колегія суддів зазначає, що це не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку відшкодовувати відповідні витрати, враховуючи також те, що сам факт споживання електричної енергії за вказаний період відповідачем не спростовується, жодних доказів неправомірних та (або) завищених нарахувань відповідачем не надано.

Щодо доводів скаржника про те, що укладений між сторонами договір не є договором постачання електроенергії, а позивач не є електропостачальною компанією, колегія суддів зазначає, що предметом позову є стягнення заборгованості саме з відшкодування відповідачем вартості електричної енергії, а не стягнення заборгованості за її постачання чи розподіл.

Щодо доводів скаржника про те, що підписуючи після припинення дії договору оренди акт приймання-передачі, позивач фактично визнав відсутність будь-яких обов`язків з боку відповідача, так як на той час він вже звертався до суду з аналогічним позовом і йому було відмовлено у його задоволенні, колегія суддів зазначає наступне.

По-перше: предметом позову у справі № 916/3586/21 було стягнення заборгованості по комунальним послугам (електроенергію). Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що Мологівська сільська рада, не маючи ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з постачання електричної енергії, не здійснює постачання відповідачу електроенергії, а, відтак, фактично у відповідача (орендаря) могло існувати зобов`язання перед позивачем (орендодавцем) не з оплати, а з відшкодування витрат самого позивача по оплаті енергопостачальній організації за поставлену електроенергію.

Натомість у даній справі предметом позову є відшкодування витрат по оплаті енергопостачання організації за поставлену електроенергію.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Правовими підставами позову є зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (пункт 6.55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Слід зазначити, що предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Відповідно до положень ГПК України заявник не позбавлений права на розгляд спору про той же предмет у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.08.2024 у справі № 918/923/23.

Отже, справа № 916/3586/21 не є жодним чином пов`язаною зі справою № 916/4002/23, оскільки має інший предмет та підстави позову, не несе жодного преюдиційного значення для даної справи.

Щодо доводів скаржника про те, що судом не було враховано та досліджено позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд судом першої інстанції даної справи.

Відповідач 03.10.2023 отримав ухвалу суду першої інстанції від 02.10.2023, якою суд, відкриваючи провадження у даній справі, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 251 ГПК України).

Водночас, відповідач таким правом не скористався, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк (до 18.10.2023) не подав.

Натомість відзив був поданий відповідачем лише 24.10.2023, без будь-яких обґрунтувань поважності причин пропуску строку.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 118 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що не приймаючи відзиві на позовну заяву, судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права.

Щодо доводів скаржника про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що він є правонаступником Випаснянської сільської ради (з якою було укладено договір оренди), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Водночас, як вже зазначалось, відзив на позов був поданий відповідачем поза межами строку, встановленого судом, а тому скаржник, в силу вищенаведеної норми не може посилатись на відповідні обставини в суді апеляційної інстанції.

При цьому, відповідач не заперечує факт наявності між ним та позивачем орендних правовідносин.

Колегія суддів також враховується, що інформація щодо утворення Мологівської об`єднаної територіальної громади шляхом об`єднання Випасненської сільської ради, Андріївської сільської ради та Мологівської сільської ради відповідно до Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» є загальновідомою та у відкритому доступі.

Крім того, як вже зазначалось, в матеріалах цієї справи міститься укладена між сторонами 07.07.2022 додаткова угода про розірвання договору оренди, а також складений та підписаний сторонами того ж дня без жодних зауважень, застережень чи заперечень відповідний акт прийому-передачі орендованого майна комунальної власності. Тобто, укладаючи вказаний договір та підписуючи акт, відповідач не ставив під сумнів те, що позивач є правонаступником Випаснянської сільської ради.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20).

Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі «non concedit contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20).

Щодо доводів скаржника про те, що акти приймання-передачі електричної енергії та рахунки-фактури виготовлені «заднім числом», колегія суддів зазначає, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні при поданні апеляційної скарги відповідачем не заявлялось клопотання про призначення судової технічної експертизи документів.

Щодо доводів скаржника про те, що при поданні позовної заяви позивачем не дотримано вимог ст. 162 ГПК України, колегія суддів зазначає, що повне найменування позивача, його поштова адреса, телефон та адреса електронної пошти, зазначені безпосередньо в позовній заяві.

Щодо доводів скаржника про те, що надані до позовної заяви докази складені російською мовою, а матеріали цієї справи не містять їх нотаріального посвідчення на українську мову, колегія суддів зазначає, що нормативно-правові акти (ГПК України, Закон України «Про судоустрій та статус суддів», Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», Інструкція з діловодства в місцевих та апеляційних судах України) визначають українську мову як державну мову та встановлюють обов`язок судів використовувати державну мову у судочинстві, оскільки господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою. Однак, помилково ототожнювати мову процесуальних документів, які мають складатись українською мовою (як то заяви/апеляційні та касаційні скарги, які подаються з боку учасників справи до суду) з мовою письмових доказів щодо наявності між сторонами певних правовідносин. У разі необхідності перекладу таких документів на державну мову України з підстав наявності у відповідача труднощів у розумінні їх змісту, він має право подавати до суду заяву/клопотання про необхідність перекладу відповідних документів або про залучення до справи перекладача (постанова Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 912/354/20).

Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 ГПК України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом, підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Качалки Віталія Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/4002/23 - без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська