ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" вересня 2024 р. Cправа № 902/483/24

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В. при секретарі судового засідання Глобі А.С.

за участю представників:

позивача не ОСОБА_1., витяг є ЄДРЮОФОПтаГФ;

відповідача ОСОБА_2 ордер серії НОМЕР_2 від 21.08.24

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом: ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (АДРЕСА_2)

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3.

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3, з яких ІНФОРМАЦІЯ_4 - штрафу (за односторонню відмову).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором НОМЕР_3 року про закупівлю для ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19.02.2024 справу передано для розгляду судді Маслію І.В.

Ухвалою суду від 30.04.2024 відкрито провадження у справі № 902/483/24 за правилами загального позовного провадження. Закрите судове засідання на стадії підготовчого провадження призначено на 20 травня 2024 року.

На визначену судом дату в судове засідання 20.05.2024 з`явився представник позивача, відповідач правом участі свого представника в судовому засіданні не скористався, про розгляд справи був повідомлений шляхом направлення ухвали в електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд".

За наслідками судового засідання, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 12.06.2024.

Враховуючи неявку у судове засідання відповідача, суд ухвалою від 21.05.2024 повідомив останнього про дату, час та місце наступного судового засідання у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.

12.06.2024 до суду від відповідача надійшли клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та відзив на позовну заяву.

На визначену судом дату в судове засідання 12.06.2024 з`явився представник позивача.

В судовому засіданні суд протокольною ухвалою відмовив в задоволенні клопотання відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, оскільки розгляд справи проводиться у закритому судовому засіданні, що унеможливлює участь учасників в режимі відеоконференції відповідно до ч. 11 ст. 8 ГПК України.

Крім того, суд повідомив представника позивача про надходження відзиву на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку на його подання.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд про не отримання відзиву.

Суд протокольною ухвалою відклав вирішення питання про прийняття чи не прийняття відзиву до наступного судового засідання та відклав судове засідання на 26.06.2024.

Про наслідки судового засідання представника позивача повідомлено в судовому засіданні під розписку, а представника відповідача повідомлено телефонограмою наявною в матеріалах справи.

24.06.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

26.06.2024 від відповідача до суду надійшли клопотання про залишення позову без розгляду, про витребування доказів, про залучення третьої особи, про долучення доказів, про повернення до стадії підготовчого провадження та додаткові пояснення у справі.

На визначену судом дату в судове засідання 26.06.2024 з`явились представники сторін.

В судовому засіданні суд протокольними ухвалами долучив відзив на позовну заяву до матеріалів справи, відмовив у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, відмовив у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, відмовив у клопотанні про залучення третьої особи та в клопотанні про витребування доказів. Крім того, судом прийнято та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив позивача та додаткові пояснення представника відповідача.

За наслідками судового засідання судом протокольною ухвалою встановив сторонам строк для подання процесуальних документів по справі до 12.08.2024 та оголосив перерву в судовому засіданні до 21.08.2024.

24.07.2024 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення процесуальних документів, а саме: відзив на позовну заяву; клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження; клопотання про долучення доказів.

12.08.2024 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про направлення справи за підсудністю.

15.08.2024 до суду від представника відповідача надійшли клопотання про витребування доказів, про направлення справи за підсудністю та додаткові пояснення у справі.

Судове засідання 21.08.2024 о 12:00 год не відбулось у зв`язку з оголошенням на території Вінницької області повітряної тривоги, що підтверджується службовою запискою секретаря судового засідання №259/2024 від 21.08.2024.

Враховуючи, що судове засідання не відбулось з незалежних від суду та сторін обставин, суд ухвалою від 22.08.2024 призначив закрите судове засідання для розгляду даної справи на 04.09.2024 про що повідомив сторін у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.

04.09.2024 до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

На визначену судом дату в судове засідання 04.09.2024 з`явились представники сторін.

Представником позивача в судовому засіданні подано до суду інформаційний лист ДБР, який судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні суд протокольними ухвалами відмовив у задоволенні клопотань представника відповідача про направлення матеріалів справи за підсудністю та оголосив перерву в судовому засіданні до 25.09.2024. Крім того ухвалою від 04.09.2024 задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів та витребував у Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань докази необхідні для розгляду даної справи.

На визначену судом дату в судове засідання 25.09.2024 з`явились представники сторін.

В судовому засіданні суд повідомив присутніх представників сторін, що на день судового засідання витребувані у Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань докази до суду не надходили.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, а в разі задоволення позовних вимог просив зменшити розмір неустойки.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 25.09.2024 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.02.2023 між ІНФОРМАЦІЯ_1 ( позивач в договорі Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_2» (відповідач в договорі Постачальник) укладено Договір про закупівлю для ІНФОРМАЦІЯ_5 НОМЕР_4 (далі - Договір).

Предмет договору ІНФОРМАЦІЯ_6 - (далі - Товар) (п. 1.1. Договору).

Постачальник зобов`язується у 2023 році поставити Замовнику Товар в асортименті, комплектності, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі, а Замовник забезпечиш приймання та оплату Товару (п. 1.2. Договору).

За змістом п. 1.3 Договору у Специфікації сторонами погоджено номенклатуру Товару, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Ціна цього Договору становить: ІНФОРМАЦІЯ_8 з ПДВ (п. 3.1. Договору).

Замовник оплачує поставлені товари за договірною ціною, встановленою сторонами (п. 4.1 Договору).

Розрахунки за фактично поставлений товар проводяться шляхом поетапної оплати замовником поставлених йому партій товарів протягом 30 банківських днів після пред`явлення постачальником рахунку на їх оплату (рахунок) (п. 4.2 Договору).

Відповідно п. 4.4 Договору до рахунку додаються: видаткова накладна Постачальника; акт приймального контролю (якості) товару, що підтверджує одержання Товару відповідної якості, що відповідає вимогам Договору та який оформлений та підписаний відповідно до Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 19 липня 2017 року № 375, відповідно до Додатку 1 до Порядку здійснення контролю за якістю речовою майна, що постачається для потреб ІНФОРМАЦІЯ_9 (пункт І розділу 11), що затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 19 липня 2017 року № 375 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2017 року за № 1461/31329 оформлені та підписані: Оголошення. Повідомлення та Посвідчення, що підписані Одержувачем товару та вказано фактичну кількість товару, що прийнятий на облік Одержувачем товару; повідомлення-підтвердження, яке оформлюється Одержувачем товару відповідно до Порядку розподілу та доведення до військ виділених асигнувань, здійснення централізованої оплати товарів, робіт і послуг у ІНФОРМАЦІЯ_1, що затверджений Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 31 і рудня 2016 року № 757.

Товар постачається на умовах DDP - склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує збереження під час транспортування, вантажо-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів установлених діючими стандартами тощо (п. 5.1 Договору).

Строк поставки товару визначений у специфікації до договору (п. 1.3) (п. 5.2 Договору.

Згідно п. 5.3 Договору місцем поставки товару (партій товару) є одержувачі Замовника (Об`єднані центри забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1), що зазначені у рознарядці та ростовці ІНФОРМАЦІЯ_1, які є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1 та Додаток 2), згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту. кількості. адреси одержувачів Замовника та черговості відвантажень.

Товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки та ростовки ІНФОРМАЦІЯ_1, які є невід`ємними частинами цього Договору. При формуванні кожної партії товару, допускається не витримувати пропорційність за розмірами встановленими Ростовкою ІНФОРМАЦІЯ_1, але з гарантованим подальшим дотриманням ростовки за розмірами сумарно за усіма партіями (п. 5.5 Договору).

Постачальник не пізніше ніж за 24 години до початку відвантаження товару (партії товару) повідомляє Замовника та Представника Центрального управління про готовність Товару (партії товару) до постачання до місця поставки (5.7 Договору).

Розвантаження товару в місці приймання здійснюється одержувачем Замовника (п. 5.8 Договору).

Датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем товару у Посвідченні, що оформлене та підписане відповідно до Додатку 1 до Порядку здійснення контролю за якістю речовою майна, то постачається для потреб ІНФОРМАЦІЯ_9 (пункт 1 розділу II), що затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 19 липня 2017 року № 375 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2017 року за № 1461/31329 (п. 5.9 Договору)

Згідно п. 6.1.1 Договору Замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати товар відповідно до Розділу IV цього договору.

Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки (терміни) встановлені договором (п. 6.3.1 Договору).

За порушення строків виконання зобов`язання Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості товару з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення. За прострочення понад 30 календарних днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості невчасно постаченого товару (п. 7.3.2 Договору).

У разі односторонньої відмови Постачальника від виконання своїх зобов`язань по Договору, Постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 20% від суми Договору (п. 7.3.8. Договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2023 року (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 11.1 Договору).

Також, до укладеного договору між сторонами підписано ряд Додаткових угод.

На виконання умов укладеного договору відповідачем, не виконано взяті на себе зобов`язання, поставлено товар позивачу частково в кількості 9 150 штук (26.05.2023 - 6005 шт. та 22.06.2023 - 3145 шт.), що підтверджується наявними в справі доказами, зокрема видатковими накладними, Актами приймального контролю товару з якістю та повідомленнями підтвердження отримання.

Загальна кількість непоставленого товару становить ІНФОРМАЦІЯ_10 на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_11

Висновком Вінницької Торгово-промислової палати від 15.12.2023 року №23/12/537 було підтверджено настання обставин, які є підставою для продовження строків постачання товару щонайменше на 84 календарних днів.

На підставі пункту 121. розділу ХІ. "ДОДАТКОВІ УМОВИ" Договору, висновку Вінницької Торгово-промислової палати від 15.12.2023 року №231/12/534 про виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин та зміну істотних умов Договору, листа ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 19.12.2023 року №2023/12/19-3 та листа Центрального управління речового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_12 від 21.12.2023 року сторони підписали Додаткову угоду № 4 від 27.12.2023 року, за змістом якої продовжено строк поставки товару в кількості ІНФОРМАЦІЯ_13

Листом від 02.01.2024 року за №220/14/17 позивач повідомив відповідача про зацікавленість ІНФОРМАЦІЯ_29 в допоставці товару за Договором.

А 08.01.2024 позивачем на адресу відповідача направлено претензію №220/14/80 про добровільне погашення нарахованих штрафних санкцій за Договором.

Не погашення в добровільному порядку відповідачем штрафних санкцій стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3, з яких ІНФОРМАЦІЯ_4 - штрафу (за односторонню відмову від виконання зобов`язань).

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує заявлені позивачем штрафні санкції, зазначаючи, зокрема що нарахування пені за період з 01.01.2024 до 24.02.2024 є неможливим, оскільки дія договору припинилась 31.12.2024.

Відповідач також звертає увагу суду на зміст претензії позивача від 08.01.2024 №220/14/80, що додана до позовної заяви. У цій претензії зокрема вказано таке: «відповідно до п. 7.3.8. Розділу VII Договору, департаментом вважається, що ваша непоставка товару з терміном постачання до 23.08.2023 - ІНФОРМАЦІЯ_14, вважається односторонньою відмовою постачальника від виконання своїх зобов`язань по договору та постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 20% суми Договору». Отже, з однієї сторони станом на 08.01.2024 позивач вважав Договір припиненим через нібито односторонню відмову від нього відповідача і навіть вимагав сплати за це штрафних санкцій. А з іншої сторони у позовній заяві позивач наполягає на тому, що товар таки повинен був бути поставлений за що вимагає нарахування штрафних санкцій. Тобто з однієї сторони позивач визнає і погоджується, що поставки товару після 31.12.2023 не буде, але з іншої сторони вимагає сплати штрафних санкцій за його непоставку.

Крім того відповідач стверджує, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували факт односторонньої відмови відповідача від Договору, відтак, вимога позивача до відповідача про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_20. штрафу за нібито односторонню відмову відповідача від Договору є абсолютно необґрунтованою.

Також відповідач вважає, що розмір штрафних санкцій є непропорційним порушеному зобов`язанню, що є підставою для зменшення заявленої неустойки на 95%.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти зменшення заявлених штрафних санкцій зазначаючи про наступне.

Норми чинного законодавства України не передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору. Отже, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору, а отже штрафні санкції нараховано правомірно.

Оскільки відповідачем не проінформовано позивача про відмову від договору, то недопоставку товару не можна вважати односторонньою відмовою від Договору.

В свою чергу, позивач звертає увагу на те, що штраф у розмірі 20 % від суми Договору нараховано не за односторонню відмову від договору, а за односторонню відмову відповідача від виконання своїх зобов`язань по договору, що визначено пункті 7.3.8. Договору.

Письмового підтвердження відмови від виконання своїх зобов`язань не вимагається ні нормами чинного законодавства, що регулює спірні правовідносин, ні умовами укладеного між сторонами Договору про закупівлю для ІНФОРМАЦІЯ_5 № НОМЕР_5 від 23.02.2023 року, оскільки одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається в силу закону (стаття 525 ЦК України).

При цьому, з моменту настання строку поставки товару - 23.08.2023 року і до пред`явлення позову - 26.04.2024 року минуло 9 місяців, на надіслані претензії відповідач відповіді не надав, припинивши будь-які контакти з ІНФОРМАЦІЯ_1, що дає достатні підстави стверджувати про його односторонню відмову від виконання своїх зобов`язань по Договору. Таким чином, наслідком не отримання товару, на який обґрунтовано розраховувало ІНФОРМАЦІЯ_1, є подання позову про стягнення штрафу у розмірі 20 % від суми Договору.

Відповідно до додаткових пояснень відповідача останній зазначає, що 28.05.2024 складено акти звіряння між ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_2" та ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою визначення реального стану виконання даних контрактів, однак позивач до даного часу, безпідставно ухиляється від їх підписання, жодних зауважень з приводу даних, відображених відповідачем у актах, не надає.

Зокрема, згідно відповіді на запит від 09.08.2024 отримано відповідь про те, що остаточне підписання актів звіряння буде можливе лише після прийняття судом рішення по кримінальному провадження № 0000876. Вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій по даній справі є проявом недобросовісної поведінки, яка спрямована на досягнення мети, яка не пов`язана із функціями, які мають нести штрафні санкції, передбачені договором.

Така поведінка позивача призводить до небажання виробників товарів відповідної категорії укладати прямі договори поставки із позивачем, адже наразі на ринку є дефіцит як спеціалізованого одягу, так і товарів, необхідних для його виробництва.

Виконання державних замовлень не передбачає авансування, а тому виробники не хочуть пов`язувати свою господарську діяльність із наслідками у вигляді затримки оплати та інфляційних втрат.

У цей же час, відповідач тривалий час належним чином виконував взяті на себе зобов`язання за контрактами, укладеними із позивачем, про що у справі є відповідні докази.

Відповідач не мав наміру ухилятися від виконання контракту НОМЕР_3, про що свідчить сплата авансу на рахунки виробника одягу.

На даний час внаслідок таких дій позивача (кримінальне провадження, звернення до суду із позовами про стягнення штрафів) підприємство-виробник товару відмовилось допоставити товар і наразі розмір не повернутого сплаченого відповідачем авансу становить понад ІНФОРМАЦІЯ_15

Держава, яка з одного боку не може самостійно укладати договори поставки на умовах авансування, а з іншого боку - гостро потребує ІНФОРМАЦІЯ_16, в особі уповноважених органів оцінку таким діям з боку резидента Туреччини не надає та натомість звинувачує відповідача у недобросовісних діях та виявляє байдуже ставлення до причин та умов, внаслідок яких відбулась недопоставка товару.

Крім того, за твердженнями відповідача, неповне виконання контрактів зумовлено повним блокуванням діяльності товариства з боку правоохоронних органів, а також невиконанням своїх зобов`язань контрагентом - виробником товарів.

Слідчими Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000876 від 12.10.2023 року. В рамках досудового розслідування проводились слідчі (процесуальні) дії, які стосуються вилучення та накладення арешту на товар, який проходив процедуру розмитнення і на сьогодні частково переданий на відповідальне зберігання позивачу.

Листом від 24.11.2023 року заступник начальника Київської митниці ДМС України повідомив, що виконання митних формальностей неможливе через вилучення товарів слідчими.

Зокрема, на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.11.2023 року на території Митного поста "ІНФОРМАЦІЯ_17" Київської митниці 17.11.2023 року слідчими ДБР проведено обшук, у ході якого вилучено документи та майно, належне відповідачу, та яке мало бути поставлене до ІНФОРМАЦІЯ_1. Вилучене майно, серед якого і штани, передано на відповідальне зберігання митниці, а у подальшому арештовано на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 22.11.2023 року.

Окрім того, на адвокатський запит від 26.02.2024 командир військової частини НОМЕР_1 листом від 02.03.2024 року повідомив, що вилучене у межах кримінального провадження майно передане на зберігання цієї військової частини і обсяг цього майна є досить істотним.

Згідно інформації, наданої Митницею на адвокатські запити, 20.03.2024 року ГСУ ДБР у межах вже згаданого кримінального провадження проведено обшук та передано на відповідальне зберігання майно, власником якого є відповідач.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно положень ч. 1 ст. 692 цього ж кодексу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (статті 632 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідачем не заперечується сам факт прострочення поставки частини товару, однак наведено аргументи стосовно блокування діяльності Товариства з боку правоохоронних органів, а також невиконанням своїх зобов`язань контрагентом - виробником товарів; зазначено про відсутність недобросовісної поведінки та вини у порушенні строків поставки; суперечливу та недобросовісну поведінку позивача, не доведення факту завдання збитків позивачу, наявність підстав для зменшення нарахованих штрафних санкцій.

При вирішення даної справи враховано висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Оцінюючи заперечення відповідача про задоволення позову, суд зауважує, що відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.

Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, слід ураховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору" (частина перша статті 631 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом частини 2 статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності, згідно з частиною другою статті 218 Господарського кодексу України.

Таким чином, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статті 617 ЦК України, статті 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Окрім того, повинен бути наявним елемент неможливості переборення особою перешкоди або її наслідків (альтернативне виконання).

Відтак, для звільнення від відповідальності сторона також повинна довести неможливість альтернативного виконання зобов`язання (Постанова КГС ВС від 01 жовтня 2020 року у справі № 904/5610/19).

Відповідно до закріпленого у ст. ст. 2, 13, 74 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, та, водночас, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас у ст. 79 Господарського процесуального кодексу України встановлений стандарт доказування "вірогідності доказів", який, на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто відповідно до наведеного стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У силу вказаної норми процесуального права наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Саме на відповідача покладено обов`язок доведення належними та допустимими засобами доказування існування обставин відсутності вини у простроченні поставки товару, вчинення усіх можливих дій з метою виконання зобов`язань, настання обставин непереборної сили, які унеможливили виконання.

Підставою для звільнення від відповідальності за порушення умов Договору визначено виникнення обставин непереборної сили, що не існували на час укладення Договору (п. 8.1. Договору).

Якщо сторона не в змозі виконувати зобов`язання за Договором унаслідок дії відповідних обставин, повинна не пізніше 5 - ти робочих днів з моменту їх виникнення проінформувати про це іншу сторону, а у разі пропущення відповідного строку - сторона позбавляється права посилатися на відповідні обставини, навіть при наявності сертифікату ТПП, які є єдиним доказом підтвердження відповідних обставин (п.п. 8.2. 8.2.1., 8.3. Договору).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у cправі №910/15264/21, Верховний Суд звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у пункті 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Також, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання).

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17,від 30.11.2021 у справі №913/785/17).

Боржник, який допустив невиконання чи неналежне виконання зобов`язання має право доводити, що це відбулося внаслідок дії непереборної сили. Отже, форс-мажор може впливати на виконання одного договору/зобов`язання і не впливати щодо виконання іншого, залежно від сутності зобов`язання, стану боржника.

Висновки про те, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання містяться у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17,від 30.11.2021 у справі №913/785/17.

Дослідивши матеріали справи суд констатує, що обставини існування форс-мажорних обставин та їх впливу на договірні відносини сторін підтверджено та визнано обома сторонами, що відображено у висновку Вінницької Торгово-промислової палати від 15.12.2023 року №23/12/537 та Додатковій угоді № 4 від 27.12.2023 року, за змістом якої продовжено строк поставки товару до 23.08.2023 року.

Однак, існування обставин непереборної сили після 23.08.2023 року відповідачем не доведено.

Нарахування позивачем штрафних санкцій не охоплено періодом підтвердження дії форс-мажорних обставин, тому не впливає на предмет спору, а також не спростовує можливість їх нарахування після 23.08.2023 року.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені статтею 617 ЦК України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Тому, суд відхиляє доводи відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань внаслідок дій контрагента, неможливості відшукати постачальників товару, оскільки такі посилання прямо суперечать наведеним нормам матеріального права.

Крім того, господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України) (Постанова КГС ВС від 26 вересня 2023 року справі № 910/22026/21).

З приводу арешту товару в рамках кримінального провадження та блокування, з позиції представника відповідача, господарської діяльності товариства, суд зауважує наступне.

У матеріалах справи містяться листи Державного бюро розслідувань, за змістом яких зазначено, що згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21.12.2023 року №27727/23-53/27728/23- 34/27729/27730/23-71, наданого за результатами проведення комплексної судової експертизи матеріалів, речовин та виробів, товарознавчої та економічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000876, вироби, поставлені за умовами укладених договорів від 23.02.2023 № НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_4, НОМЕР_8 не можуть використовуватися за своїм цільовим призначенням, оскільки не відповідають вимогам, які наведені у відповідних технічних умовах.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27.05.2024 року№2801/24-34, наданого за результатами проведення судової експертизи матеріалів, речовин та виробів у зазначеному кримінальному провадженні, товарно-матеріальні цінності, поставлені ІНФОРМАЦІЯ_1, з-поміж інших, за договорами від 23.02.2023 №286/3/23/104 та НОМЕР_8, не відповідають вимогам відповідних технічних умов (технічних специфікацій).

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.06.2024 року №3316/24-53, наданого за результатами проведення судової товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000876, надані на дослідження вироби, поставлені, з-поміж інших, за договорами від 23.02.2023 №286/3/23/104 та НОМЕР_8, не можуть використовуватися за своїм цільовим призначенням, оскільки не відповідають вимогам, які наведені у відповідних технічних умовах.

Згідно Акту перевірки закупівель від 03.06.2024 року № 000800-21/27, складеного Держаудитслужбою за результатами перевірки закупівель ІНФОРМАЦІЯ_1, незважаючи, що поставлений товар, який згідно з висновками експертів від 21.12.2023 року №27727/23-53/27728/23-34/27729/27730/23-71, від 22.12.2023 року №28366/23-53/28367/23-71/28368/23-34 та від 27.05.2024 року №2801/24-34 не відповідає технічним умовам та технічній специфікації за договорами від 23.02.2023 року НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11 НОМЕР_7, НОМЕР_4, НОМЕР_8, що є порушеннями частини першої, другої статті 193 Господарського кодексу України, частини першої статті 526, частини першої статті 629 Цивільного кодексу України, умов п.п. 1.3, 2.1 цих 8 договорів. ІНФОРМАЦІЯ_1 оплатило 257 913 090,60 грн, чим нанесено збитків (шкоди) Державному бюджету України на вказану суму.

При цьому, лише обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 75 ГПК України).

Тобто, власне факт проведення досудового розслідування у межах кримінального провадження не може мати для суду преюдиційного значення під час оцінки доказів у господарській справі.

Водночас, з наведеної органом досудового розслідування інформації не вбачається добросовісної поведінки зі сторони ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_2".

З наданих відповідачем доказів стосовно затримання, вилучення та арешту товару у процесі виконання договірних зобов`язань встановлено, що відповідні події мали місце у листопаді 2023 року, тобто поза межами строків поставки узгоджених сторонами, а також у період прострочення виконання зобов`язань після 23.08.2023 року.

Не надано також достовірних доказів стосовно поставки усього обсягу товару, строки передачі якого узгоджено Додатковою угодою №4 від 27.12.2023 року.

Наведене спростовує позицію відповідача відносно неможливості нарахування штрафних санкцій, добросовісності поведінки та не виключає можливість належного виконання умов договору шляхом залучення інших контрагентів або поставки товару у повному обсязі.

З приводу відсутності умислу відповідача на ухилення від виконання умов договору, то на підставі ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), відтак для нарахування штрафних санкцій не обов`язковою є наявність умисної форми вини.

З урахуванням встановлених обставин суд доходить висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, не доведення належними доказами підстав для звільнення від відповідальності за недопоставку товару.

Розглянувши вимогу про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_18 штрафу нарахованого за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару понад 30 днів, суд виходив з наступного.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Ст. 230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, зокрема, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно п. 7.3.2 Договору за порушення строків виконання зобов`язання Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості товару з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення.

За прострочення понад 30 календарних днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості невчасно постаченого товару.

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Позивач при розрахунку пені та штрафу посилається умови договору та на частину другу статті 231 ГК України в якій зазначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Судом не виявлено помилок з приводу строків та розміру нарахування пені та штрафу за прострочення поставки товару у сумі ІНФОРМАЦІЯ_19.

Щодо заперечень відповідача щодо нарахування пені за період з 01 січня 2024 р. по 24 лютого 2024 р., зазначає, що зобов`язання з поставки товару за Договором існувало лише протягом строку дії договору, тобто до 31 грудня 2023 р. і прийняття ІНФОРМАЦІЯ_1 виконання цього зобов`язання після 31 грудня 2023 р. не було обов`язковим, суд зазначає наступне.

Згідно частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено Законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи, що пункт 11.2. Договору передбачена можливість приймання Товару навіть після закінчення бюджетного року, тобто після закінчення терміну дії Договору (31 грудня 2023 р.), при розрахунку періоду прострочення поставки Товару, позивачем застосовано саме строк у шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, передбачений частиною шостою статті 232 ГК України. Крім того готовність позивача прийняти товар після січня 2024 року підтверджується листом відповідача від 02 січня 2024 р. та відповіддю позивача від 04 січня 2024 р..

Крім того, норми чинного законодавства України не передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору. Отже, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору, тому на переконання суду пеня нарахована позивачем за період з 01 січня 2024 р. по 24 лютого 2024 р. є правомірною.

Щодо вимоги про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_20 - штрафу нарахованого за односторонню відмову від виконання зобов`язань, суд дійшов наступних висновків.

В п 7.3.8. Договору сторонами визначено, що у разі односторонньої відмови Постачальника від виконання своїх зобов`язань по Договору, Постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 20% від суми Договору.

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party) (Постанова ОП КЦС ВС від 18.04.2018 року у справі №753/11000/14-ц).

Суд виходить із буквального розуміння п. 7.3.8. Договору, який передбачає штрафну санкцію у розмірі 20% від усієї суми Договору (п. 1.3.) за односторонню відмову від виконання зобов`язань з поставки товару.

З урахуванням включення до умов договору відповідальності прострочення поставки товару, зокрема частини товару, то зміст п. 7.3.8. Договору свідчить про наявності підстав для нарахування 20% штрафу у випадку повного невиконання умов договору та відмови від поставки товару повністю.

Крім того, факт односторонньої відмови від виконання зобов`язання має підтверджуватись вчиненням одностороннього правочину або бездіяльністю.

У разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору. У кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору у односторонньому порядку на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом) (Постанова КГС ВС від 20 квітня 2023 року у cправі №910/18029/21).

За матеріалами справи підтверджено часткову поставку товару в кількості ІНФОРМАЦІЯ_21 вчинення дій з поставки іншої партії товару у листопаді 2023 року, що доводить відсутність дій зі сторони відповідача, спрямованих на односторонню відмову повну відмову від виконання своїх зобов`язань по Договору, як підставу нарахування штрафу у розмірі 20% від ціни Договору.

В силу ч. 2 ст. 549 ЦК України, штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Тому, нарахування штрафу від ціни договору суперечить легальному визначенню даного акцесорного зобов`язання та принципу пропорційності (ст. 15 ГПК України).

Також суд зазначає, що одночасне нарахуванню штрафу як від вартості недопоставленого товару, так і від суми договору на підставі того ж факту часткової не поставки не відповідає положенням ст. ст. 3, 6, 549 ЦК України, засад справедливості і добросовісності.

Підсумовуючи суд вважає протиправним та відмовляє у задоволенні позову в частині вимог про стягнення 20% штрафу в сумі ІНФОРМАЦІЯ_22 нарахованого на підставі п. 7.3.8. Договору за односторонню відмову Постачальника від виконання зобов`язань.

Щодо клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення неустойки на 95% суд зазначає наступне.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Укладаючи контракт сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Тобто відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за контрактом, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені контрактом строки надання послуг.

Оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором (аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суд від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21).

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд приймає до уваги, що спірні відносини стосуються забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_30 у період дії особливого періоду; забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_9, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у ІНФОРМАЦІЯ_31

Водночас, неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують воєнні органи державної влади та ІНФОРМАЦІЯ_23, взяв на себе зобов`язання із визначеними в контракті умовами щодо ремонту військової техніки, має негативний вплив на ІНФОРМАЦІЯ_24 та на репутацію ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, невиконання умов договору з поставки товару в частині ІНФОРМАЦІЯ_25 за прострочення яких нараховано пеню та штраф у загальному розмірі ІНФОРМАЦІЯ_26 (ІНФОРМАЦІЯ_18 штрафу) за прострочення товару вартістю ІНФОРМАЦІЯ_27, тому є розумним та пропорційним розміром, з урахуванням тривалого терміну прострочення та важливості виконуваних позивачем завдань у період воєнного стану.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача щодо застосування ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України у цій частині вимог.

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також заперечень відповідача, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору.

Підсумовуючи викладене суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати пов`язані із сплатою судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (АДРЕСА_2; ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_12) ІНФОРМАЦІЯ_28 - витрат на сплату судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У частині стягнення ІНФОРМАЦІЯ_20 - штрафу за односторонню відмову від виконання договору відмовити.

5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам в зареєстровані особисті кабінети в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд".

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 07 жовтня 2024 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи