ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

03.10.2024 Справа № 917/1268/24

Суддя Мацко О.С., розглянувши матеріали справи № 917/1268/24

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Гаврилець Марини Костянтинівни, АДРЕСА_1 ,

до Фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича, АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

про cтягнення 323 618,37 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.08.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву Фізичної особи-підприємця Гаврилець Марини Костянтинівни до Фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича про cтягнення 323 618,37 грн., з яких 39 230,71 грн. заборгованість за договором оренди (найму) нежитлового приміщення № 9 від 11.09.2023 р., 46 783,66 грн. компенсація витрат на комунальні послуги згідно з договором оренди (найму) нежитлового приміщення № 7 від 11.09.2020 р. та договору оренди (найму) нежитлового приміщення № 9 від 11.09.2023 р., 14 400,00 грн. штраф, 223 204,00 грн. збитки; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

19.08.2024 року від Фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича до суду надійшов відзив б/н від 16.08.2024 р. (вх. № 11118).

Ухвалою від 19.09.2024 р. вказаний відзив було повернуто відповідачу без розгляду.

27.09.2024 року відповідачем повторно подано до суду відзив у даній справі, до якого додано клопотання про поновлення строку на його подання.

01.10.2024 року до суду надійшло заперечення Фізичної особи-підприємця Гаврилець Марини Костянтинівни на клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку на подання відзиву у справі (вх. № 12975).

У вказаному запереченні позивач стверджує, що відповідачем не наведено поважних причин для поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов. Крім того, позивач вказує на те, що відзив на позов не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача, а також про наявність у відповідача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких приєднано до відзиву, що, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для відмови Фізичній особі-підприємцю Попову Максиму Віталійовичу у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву та повернення його відповідачу без розгляду.

Розглянувши зазначені документи, суд дійшов висновку про наступне:

Відповідно до ч. 8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 08.08.2024 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі було встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України - 15 днів з дня отримання ухвали.

Копія вказаної ухвали була отримана відповідачем 14.08.2024 р., що підтверджується поштовим повідомленням, долученим до матеріалів справи.

Судом встановлено, що відповідачем з дотриманням вказаного строку, а саме 19.08.2024 року, було подано до суду відзив на позов ФОП Гаврилець М.К. у даній справі.

Однак, суд, встановивши, що вказаний відзив оформлено з порушенням вимог, встановлених чинним господарським процесуальним законодавством, ухвалою від 19.09.2024 р. повернув його відповідачу без розгляду.

При цьому, дана ухвала була винесена судом 19.09.2024 року, тобто через 30 днів з дати подачі відзиву, у зв`язку з перебуванням судді Мацко О.С. у щорічній основній відпустці, про що безпосередньо зазначено в ухвалі.

Крім того, поданий відповідачем повторно відзив на позов ФОП Гаврилець М.К. у даній справі, був зданий до установи зв`язку 25.09.2024 р.

Відтак, без урахування строку перебування судді Мацко О.С. у відпустці (що не залежало від волі відповідача) з дня вручення ФОП Попову М.В. ухвали про відкриття провадження у справі до дня повторної подачі відзиву на позов минуло лише 11 днів.

У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив (цитата наводиться без посилань на інші справи): «… що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (…). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (…). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (…)».

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26.07.2007)».

Суд повинен гарантувати доступ до правосуддя особам, які діяли добросовісно та пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Також Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18) згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм є порушенням права на справедливий судовий захист.

Суд дійшов висновку, що не прийняття повторно поданого відзиву ФОП Попова М.В. матиме ознаки надмірного формалізму та позбавить відповідача права на доступ до правосуддя та справедливий судовий захист.

Статтею 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Суд дійшов висновку про поважність причин пропуску відповідачем строку на подання відзиву в даній справі та, відповідно, наявність підстав для задоволення клопотання Фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича про поновлення вказаного строку.

Водночас, суд забезпечує і доступ до суду та право бути почутим для позивача, тож даною ухвалою встановлює йому строк для подання відповіді на відзив - 5 днів з дня отримання даної ухвали (оскільки дотримання раніше встановлених в ухвалі про відкриття провадження у справі строків практично є неможливим для позивача, враховуючи, що до моменту отримання даної ухвали позивачу не було відомо про прийняття відзиву до розгляду та необхідність реагування на доводи, викладені в ньому).

Керуючись статтями 119, 234, 247, 252 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити клопотання Фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича про поновлення пропущеного строку на подання відзиву в справі № 917/1268/24, та прийняти відзив до розгляду.

2. Встановити позивачу строк на подання відповіді на відзив - 5 днів з дня отримання ним даної ухвали.

Ухвала підписана 03.10.2024 року.

Ухвала набирає законної сили 03.10.2024 р. та оскарженню окремо від рішення суду не підлягає (ст.ст.235,255 ГПК України).

Суддя О.С. Мацко