РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.08.2024Справа № 910/6986/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/6986/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про зобов`язання припинити дії та стягнення безпідставно набутих коштів

За участю представників сторін:

від позивача: Литвинов В.В.;

від відповідача: Нестерова І.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" (звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", в якому просило зобов`язати ПрАТ "НЕК "Укренерго" припинити дії, спрямовані на нарахування ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0152-02024 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, та стягнути з ПрАТ "НЕК "Укренерго" на користь ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" безпідставно набуті у період з 01.07.2020 до 31.01.2021 грошові кошти у сумі 2 271 664,28 грн.

Позовні вимоги ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" обґрунтовані тим, що відповідач фактично не надає послуги з передачі електричної енергії під час здійснення експортних операцій із продажу електричної енергії. Крім того, за доводами позивача, нарахування ПрАТ "НЕК "Укренерго" плати за послуги щодо експорту електричної енергії не передбачено чинним законодавством України та умовами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 №0152-02024. Відтак, за твердженням позивача, наведене свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для нарахування ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0152-02024 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, а також для набуття і збереження грошових коштів у сумі 2 271 664,28 грн, які були сплачені ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" на підставі неправомірно виставлених рахунків з метою недопущення набуття статусу "Переддефолтний" чи "Дефолтний".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2023, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі № 910/6986/21, позовні вимоги ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 12.03.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі № 910/6986/21 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу № 910/6986/21 передано на розгляд судді Привалову А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2024 прийнято справу №910/6986/21 до провадження та ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 16.05.2024.

09.05.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить: зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії; стягнути з відповідача безпідставно набуті у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 включно грошові кошти у загальному розмірі 10 575 094,16 грн та витрати зі сплати судового збору.

Також, 09.05.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі та заява щодо вирішення питання про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу.

10.05.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

15.05.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі (заперечення на пояснення відповідача).

Присутній у підготовчому засіданні 16.05.2024 представник позивача просив прийняти до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача заперечив щодо прийняття заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, оскільки відповідач вважає, що відбувається зміна предмету спору, що не допускається під час нового розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, суд прийняв до розгляду заяву позивача збільшення розміру позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання.

Водночас, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна предмету позову можлива у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Проте, як убачається з заяви позивача, останній збільшує тільки вартісний показник другої позовної вимоги до відповідача, що не може вважатися зміною предмету спору.

У підготовчому засіданні 16.05.2024, відповідно до ч. 5 ст. 183 ГПК України, за усним клопотання представника позивача судом було оголошено перерву до 20.06.2024.

У підготовчому засіданні 20.06.2024, враховуючи відсутність інших заяв та клопотань учасників справи, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи №910/6986/21 до судового розгляду по суті на 22.08.2024.

Присутній у судовому засіданні 22.08.2024 представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві та додаткових поясненнях, наданих до матеріалів справи.

Крім того, позивач зазначив, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надасть докази понесення витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву, поданому під час попереднього розгляду справи, а також у додаткових поясненнях по справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 22.08.2024, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Також, суд оголосив дату судового засідання (05.09.2024) для розгляду заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП", позивач у справі, є учасником ринку електричної енергії та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №6894 від 10.07.2018.

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго", відповідач у справі, виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

01.01.2019 року між Державним підприємством "Національна енергетична компанія Укренерго" (ОСП) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" (користувач) було укладено Договір про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 в редакції Додаткової угоди від 14.08.2019, відповідно п. 1.1 якого ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

Умови цього Договору є типовими та затверджені постановою НКРЕКП № 309 від 14.03.2018 "Про затвердження Кодексу системи передачі".

Згідно з п. 6.5 Договору про передачу, користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим.

За умовами пункту 4.1 Договору для розрахунків, за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги: 1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем і погоджених ОСП повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць; 2) визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється:

- для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

- для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника;

- для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Згідно з п.5.1 Договору, планова та фактична вартість послуги за цим договором визначається шляхом множення планового та фактичного обсягу (МВт*год) за розрахунковий період на тариф на послугу, затверджений регулятором (грн/МВт*год). На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України.

Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2019. Якщо користувач не направив ОСП у строк не менший ніж за місяць до закінчення терміну дії договору повідомлення про припинення дії договору, то цей договір вважається подовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах (п.14.1 Договору).

Додатковою угодою б/н від 14.08.2019 договір викладено в новій редакції згідно постанови НКРЕКП № 1120 від 21.06.2019.

Додатковою угодою №3 від 11.11.2021 до Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019 Сторони виклали договір в новій редакції, умови якої поширюються на взаємовідносини сторін, які виникли до її укладення з 08.02.2020 відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України. (п. 6 Додаткової угоди).

Відповідно до п. 1.1 Договору (в редакції Додаткової угоди №3 від 11.11.2021) ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього Договору.

Згідно з п. 3.1 Договору, планова та/або фактична вартість послуги визначається на підставі діючого на момент надання послуги тарифу на послуги з передачі електричної енергії та планового та/або фактичного обсягу послуги в розрахунковому періоді. На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України. Тариф на послуги з передачі електричної енергії затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Регулятором), та оприлюднюється ОСП на своєму офіційному веб-сайті в мережі Інтернет.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що для розрахунків за цим Договором використовується плановий і фактичний обсяги послуги:

1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць. У разі ненадання або несвоєчасного надання користувачем повідомлень плановим обсягом послуги визначається фактичний обсяг наданої послуги у попередньому розрахунковому періоді;

2) фактичний обсяг послуги в розрахунковому місяці визначається відповідно до розділу ХІ Кодексу системи передачі.

Розрахунковим періодом за цим Договором є 1 календарний місяць (п. 5.1 Договору).

За умовами пунктів 5.5, 5.6 Договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати та на підставі отриманого акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 11 календарних днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою "Системи управління ринком" (далі - сервіс), з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

Вартість наданої послуги за розрахунковий період визначається на підставі даних, що надаються до 08 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно), Адміністратором комерційного обліку.

Коригування обсягів та вартості наданої послуги відповідного розрахункового періоду здійснюється за уточненими даними комерційного обліку, що надається АКО протягом 10 календарних днів з дати проведення процесу врегулювання в сервісі згідно з вимогами Правил ринку.

Акт коригування наданої послуги у відповідному розрахунковому періоді ОСП направляє користувачу. Користувач здійснює підписання акта коригування наданої послуги відповідного розрахункового періоду протягом 3 календарних днів та повертає один примірник підписаного акта ОСП. Оплату вартості послуги, що виникла в результаті коригування обсягів та вартості послуг, користувач здійснює протягом 3 банківських днів з дня отримання акта.

У разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з дня отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений Договором термін. Якщо користувач не надає ОСП повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнятий без розбіжностей.

Додатковою угодою №б/н від 21.12.2021 договір викладено в редакції відповідно до постанови НКРЕКП №2027 від 10.11.2021, яка також не передбачала змін умов Договору (п.3.1. та 4.1.), якими врегульовано порядок визначення планового та(або) фактичного обсягу послуги з передачі для електропостачальників, трейдерів.

Додатковою угодою №б/н від 28.12.2022 договір викладено в редакції постанови НКРЕКП №1234 від 30.09.2022 та №1305 від 11.10.2022, які не передбачали змін умов договору (п.3.1. та 4.1.), якими врегульовано порядок визначення планового та(або) фактичного обсягу послуги з передачі для електропостачальників, трейдерів.

Додатковою угодою №б/н від 24.11.2023 з урахуванням повідомлення НЕК «УКРЕНЕРГО» №01/64255 дію договору було припинено 31.12.2023, у зв`язку із приєднанням ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" до Публічного договору №0152-02024-ПП про надання послуг з передачі електричної енергії з 01.01.2024.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019 року ОСП у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 відповідач надав позивачу акти приймання-передачі послуг на загальну суму 113 809 400,62 грн., а саме:

- Акт приймання-передачі послуг від 31.07.2019 на суму 9 157 876,38 грн. з урахуванням Акту коригування від 28.11.2019 у сторону зменшення на суму 29 693,17 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.08.2019 на суму 8 428 381,56 грн. з урахуванням Акту коригування від 02.01.2020 у сторону збільшення на суму 46 855,45 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 30.09.2019 на суму 2 811 166,74 грн. з урахуванням Акту коригування від 17.02.2020 у сторону зменшення на суму 5 585,95 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.10.2019 на суму 3 252 165,10 грн. з урахуванням Акту коригування від 30.03.2020 у сторону збільшення на суму 94 178,82 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 30.11.2019 на суму 3 188 631,73 грн. з урахуванням Акту коригування від 18.05.2020 у сторону збільшення на суму 174 358,30 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.12.2019 на суму 3 302 994,67 грн. з урахуванням Акту коригування від 19.06.2020 у сторону збільшення на суму 124 247,82 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.01.2020 на суму 4 671 547,58 грн. з урахуванням Акту коригування від 18.08.2020 у сторону зменшення на суму 47 140,83 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 28.02.2020 на суму 4 153 823,54 грн. з урахуванням Акту коригування від 23.09.2020 у сторону зменшення на суму 139 754,08 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.03.2020 на суму 4 013 107,22 грн. з урахуванням Акту коригування від 29.09.2020 у сторону збільшення на суму 19 379,75 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 30.04.2020 на суму 3 461 892,48 грн. з урахуванням Акту коригування від 02.11.2020 у сторону збільшення на суму 67 864,74 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.05.2020 на суму 3 643 944,89 грн. з урахуванням Акту коригування від 17.11.2020 у сторону зменшення на суму 19 072,99 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 30.06.2020 на суму 4 061 550,43 грн. з урахуванням Акту коригування від 25.11.2020 у сторону зменшення на суму 11 443,34 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.07.2020 на суму 4 723 084,69 грн. з урахуванням Акту коригування від 21.12.2020 у сторону зменшення на суму 106 547,58 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.08.2020 на суму 7 304 304,13 грн. з урахуванням Акту коригування від 18.01.2021 у сторону збільшення на суму 65 950,63 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 30.09.2020 на суму 11 923 242,67 грн. з урахуванням Акту коригування від 19.02.2021 у сторону збільшення на суму 16 977,15 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 31.10.2020 на суму 11 126 906,45 грн. з урахуванням Акту коригування від 16.08.2021 у сторону зменшення на суму 44 254,68 грн.;

- Акт приймання-передачі послуг від 30.11.2020 на суму 9 503 137,69 грн. з урахуванням Акту коригування від 20.09.2021 у сторону збільшення на суму 1 891,08 грн.;

У період з 01.07.2019 по 31.12.2023 позивач здійснив повну оплату вартості послуг, які зазначені у наведених вище Актах приймання-передачі послуг. Під час розгляду справи дана обставина учасниками справи не заперечувалася.

Проте, як зазначає позивач в обґрунтування позовних вимог, НЕК «УКРЕНЕРГО» безпідставно було нараховано та включено до вищевказаних первинних документів вартість послуг з передачі електричної енергії в обсягах експорту 32 763,50 МВт.*год на загальну суму 10 575 094,16 грн. з ПДВ, що підтверджується довідками про обсяги електричної енергії поставленої за зовнішньоекономічними контрактами до країн ЕС, а саме:

- липень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 348,262 МВт.*год на суму 562 112,00 грн. з ПДВ; -

серпень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 424,509 МВт.*год на суму 533 575,49 грн. за ПДВ;

- вересень 2019 року експорт до Словаччини, Угорщини в обсязі 1 090,593 МВт.*год на суму 152 517,25 грн. з ПДВ;

- жовтень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 057,696 МВт.*год на суму 147 916,67 грн. з ПДВ;

- листопад 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 173,243 МВт.*год на суму 164 075,69 грн. з ПДВ;

- грудень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 536,198 МВт.*год на суму 214 834,21 грн. з ПДВ;

- липень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 1 226,000 МВт.*год на суму 228 624,48 грн. з ПДВ;

- серпень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 649,000 МВт.*год на суму 187 091,12 грн. з ПДВ;

- вересень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 6 655,000 МВт.*год на суму 1 918 476,78 грн. з ПДВ;

- жовтень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 810,000 МВт.*год на суму 233 503,56 грн. з ПДВ;

- грудень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 356,000 МВт.*год на суму 133 611,07 грн. з ПДВ;

- січень 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 70,000 МВт.*год на суму 24 690,12 грн. з ПДВ;

- лютий 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 10,000 МВт.*год на суму 3 527,16 грн. з ПДВ;

- березень 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 1 412,000 МВт.*год на суму 498 034,99 грн. з ПДВ;

- квітень 2021 року експорт до Словаччини; Угорщини в обсязі 3 358,000 МВт.*год на суму 1 184 420,33 грн. з ПДВ;

- травень 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 100,000 МВт.*год на суму 35 271,60 грн. з ПДВ;

- серпень 2021 року експорт до Словаччини, Угорщини, Румунії в обсязі 315,000 МВт.*год на суму 111 105,54 грн. з ПДВ;

- грудень 2021 року експорт до Угорщини в обсязі 281,000 МВт.*год на суму 99 113,20 грн. з ПДВ;

- січень 2022 року експорт до Угорщини в обсязі 951,000 МВт.*год на суму 394 444,37 грн. з ПДВ;

- лютий 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 3 661,000 МВт.*год на суму 1 518 465,65 грн. з ПДВ;

- липень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 22,000 МВт.*год на суму 9 124,90 грн. з ПДВ;

- серпень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 543,000 МВт.*год на суму 225 219,02 грн. з ПДВ;

- вересень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 3 790,000 МВт.*год на суму 1 571 970,72 грн. з ПДВ;

- жовтень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 558,000 МВт.*год на суму 231 440,54 грн. з ПДВ;

- квітень 2023 року експорт до Словаччини в обсязі 321,000 МВт.*год на суму 165 732,30 грн. з ПДВ;

- вересень 2023 року експорт до Словаччини в обсязі 45,000 МВт.*год на суму 26 195,40 грн. з ПДВ.

18.01.2021 позивач надіслав на адресу НЕК «УКРЕНЕРГО» вимогу №18/02-1 від 18.01.2021 про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 2 271 664,28 грн (копія вимоги разом із доказами її направлення та отримання долучена до матеріалів справи разом із позовною заявою).

24.04.2024 позивач надіслав на адресу НЕК «УКРЕНЕРГО» вимогу №24/04-01 від 24.04.2024 про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 8 303 429,88 грн (копія вимоги разом із доказами її направлення та отримання долучена до матеріалів справи разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог).

Відповідач вимоги позивача про повернення коштів залишив без задоволення, що стало підставою звернення позивача до суду.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що нарахування Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" плати за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експорту не передбачено чинним законодавством України та умовами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019, що вказує на відсутність у відповідача правових підстав для набуття і збереження грошових коштів в сумі 10 575 094,16 грн, які було сплачено позивачем на підставі неправомірно виставлених рахунків з метою недопущення набуття статусу "Переддефолтний" чи "Дефолтний".

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що пункт 4.1 договору про надання послуг з передачі електричної енергії не звільняє електропостачальника від обов`язку оплачувати послугу з передачі електричної енергії, щодо якої здійснюється експорт. До того ж, в силу прямої вказівки Закону України "Про ринок електричної енергії" оператор системи передачі забезпечує передачу електричної енергії (включаючи експортовану) з використанням в тому числі міждержавних ліній. При цьому, здійснення експорту електричної енергії без використання системи передачі є неможливим. Також відповідачем вказано на недоведеність позивачем порушення його прав.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019.

Зобов`язання, у відповідності з ст. 526 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Предметом розгляду даного спору є вимоги позивача про зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування позивачу послуг з передачі електричної енергії по договору при здійсненні експорту електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, а також повернення грошових коштів в сумі 10 575 094,16 грн, сплачених за вказану послугу в період з 01.07.2019 по 31.12.2023, як таких, що набуті відповідачем безпідставно.

Спірні правовідносини сторін врегульовані як загальними нормами Цивільного і Господарського кодексів України, так і спеціальним Законом України "Про ринок електричної енергії" та рядом прийнятих на його виконання підзаконних нормативно-правових актів, а також міжнародним законодавством, прийнятим Європейським Союзом з метою забезпечення функціонування Енергетичного Співтовариства та об`єднання ENTSO-E (Європейська мережа операторів системи передачі електроенергії).

Оскільки спір у справі виник у період з 01.07.2019 по 31.12.2023, судом застосовуються нормативно-правові акти в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з передачі.

Укладений сторонами Договір відповідає Типовому договору про надання послуг з передачі електричної енергії, який є додатком 6 до Кодексу системи передачі, затвердженого Постаново НКРЕКП 14.03.2018 №309.

Частиною 2 ст. 54 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що трейдери здійснюють купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку електричної енергії, крім її продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України "Про ринок електричної енергії" трейдери мають право, у тому числі, купувати та продавати електричну енергію на ринку електричної енергії, здійснювати експорт-імпорт електричної енергії за вільними цінами.

Частиною 2 ст.55 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що трейдери зобов`язані: 1) дотримуватися ліцензійних умов провадження господарської діяльності з трейдерської діяльності та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії; 2) укладати договори, обов`язкові для здійснення діяльності на ринку електричної енергії, та виконувати умови таких договорів; 3) надавати повідомлення про договірні обсяги купівлі-продажу електричної енергії за двосторонніми договорами, зокрема імпортованої та експортованої електричної енергії, у порядку, визначеному правилами ринку; 4) нести фінансову відповідальність за небаланси електричної енергії відповідно до правил ринку; 5) сплачувати своєчасно та в повному обсязі за електричну енергію, куплену на ринку електричної енергії, та послуги, що надаються на ринку електричної енергії; 6) надавати Регулятору інформацію, необхідну для здійснення ним функцій і повноважень, встановлених законодавством.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 57 Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальники мають право купувати та продавати електроенергію на ринку електричної енергії, здійснювати експорт-імпорт електричної енергії за вільними цінами.

Поряд із цим пунктом 1.3.5 Правил ринку, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 307 (далі - Правила ринку) передбачено, що кандидат в учасники ринку повинен мати діючі договори, зокрема, про надання послуг з передачі електричної енергії, що укладаються згідно із Кодексом системи передачі.

Згідно з пунктами 5.2, 5.4, 5.5 розділу ХІ КСП укладення договорів про надання послуг з передачі електричної енергії є обов`язковою умовою надання користувачам доступу до системи передачі. Оператор системи передачі (ОСП) укладає договір про надання послуг з передачі електричної енергії з користувачем до набуття ним статусу учасника ринку електричної енергії відповідно до Правил ринку.

Договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні та фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії електричними мережами системи передачі (пункт 5.1 розділу ХІ КСП).

Пунктом 60 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" унормовано, що передача електричної енергії - транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний кордон України" - державним кордоном України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Міждержавною лінією електропередачі у розумінні п. 43 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" є лінія електропередачі, що перетинає кордон між Україною та іншою державою і з`єднує об`єднану енергетичну систему України з системою передачі суміжної держави.

Згідно п.44 ч.1 ст.1 Закону України "Про ринок електричної енергії" міждержавний перетин - сукупність міждержавних ліній електропередачі та електричних установок, що використовуються для з`єднання об`єднаної енергетичної системи України з системою передачі суміжної держави;

Отже, передача електричної енергії при імпорті або експорті відбувається у віртуальній точці на державному кордоні.

За приписами п.п. 30 та 92 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальником є суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу, а трейдером є суб`єкт господарювання, що здійснює купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу, крім продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

Доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що позивач є трейдером, оскільки у спірний період здійснював купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу та не здійснював її постачання споживачам.

Отже, положеннями п.п. 43, 60 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії", ст.1 Закону України "Про державний кордон України" визначено, що передача по відношенню до експортних/та або імпортних операцій "передачею електричної енергії у віртуальній точці на державному кордоні, яка є аналогічною до операції купівлі - продажу електричної енергії у віртуальній точці між двома трейдерами на українському ринку щодо якої не сплачується тариф на передачу та/або диспетчеризацію.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 914/935/20 та від 08.06.2021 у справі № 910/8044/20.

Станом на час укладення сторонами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019 типова форма такого договору містилася у Додатку 6 до КСП, затвердженому постановою НКРЕКП № 309 від 14.03.2018, умови якого не передбачали включення до обсягів послуг з передачі електричної енергії обсягів експортованої електричної енергії, тобто обсягів, які не пов`язані з обсягами споживання електричної енергії споживачами позивача.

Обов`язок сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії, було запроваджено із прийняттям Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постанови від 07.02.2020 №360 "Про затвердження змін до Кодексу систем передачі", яка набула чинності 08.02.2020 (далі - Постанова № 360).

Так, Постановою № 360 було внесено зміни до Кодексу систем передачі, зокрема:

- у розділі XI глави 5, пункт 5.3 викладено в такій редакції:

"5.3. Послуги з передачі електричної енергії надаються ОСП на підставі договору між ним та: ОСР; електропостачальником; споживачем електричної енергії, який має намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку незалежно від точки приєднання; споживачем електричної енергії, оператором системи якого є ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку); виробником електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації; трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює експорт електричної енергії в обсягах експорту електричної енергії";

- абзац третій пункту 5.6 замінено дев`ятьма новими абзацами, зокрема, визначено, що обсяг послуг з передачі електричної енергії визначається: для електропостачальників - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника, крім обсягів споживання електричної енергії споживачами, оператором системи яких є ОСП; для виробників електричної енергії - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації;

- у главі 6 абзац четвертий пункту 6.2 замінено двома абзацами наступного змісту:

"трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює імпорт та/або експорт електричної енергії в обсягах імпорту/експорту електричної енергії; споживачем, для якого оператором системи є ОСП";

- пункт 6.5 доповнено новими абзацами такого змісту:

"Обсяг послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління визначається, для виробників - як обсяг відпущеної електричної енергії, обсяг імпорту та/або експорту електричної енергії; для операторів систем розподілу - як обсяг розподіленої електричної енергії, обсяг купівлі електричної енергії для компенсації технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами оператора системи розподілу та обсяг електричної енергії для господарчих потреб ОСР; для споживачів, оператором системи яких є ОСП, - як обсяг спожитої електричної енергії; для електропостачальників та трейдерів - як обсяг імпорту та/або експорту електричної енергії. Для визначення обсягу наданої послуги використовуються дані обліку Адміністратора комерційного обліку. Споживачі, електроустановки яких приєднані до мереж ОСР, окремо не сплачують послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 у справі №640/3041/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020, визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття Постанову №360 в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 судові рішення судів попередніх інстанцій у справі №640/3041/20 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Проте, умовами укладеного сторонами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019, як на дату його укладання, так і на дати внесення до нього змін відповідно до постанов НКРЕКП, не передбачено обов`язку позивача сплачувати відповідачу вартість послуги з передачі електричної енергії в обсягах експорту, тому господарський суд приходить до висновку, що нарахування відповідачем плати за послуги з передачі при здійсненні експорту не передбачено чинним законодавством України та умовами укладеного сторонами Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті (ч. 11 ст. 2 Закону).

Пункт 2 ч. 6 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлює, що Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

При цьому, визнання рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі №640/27130/21 протиправною та нечинною Постанову № 360 в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі не має визначального значення для вирішення даного спору по суті, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023, із посиланням на припис ч. 2 ст. 265 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі № 640/27130/21 змінено шляхом виключення із абзацу другого резолютивної частини слів "з моменту прийняття".

Отже, Постанова №360 в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309, є такою, що втратила чинність з 29.03.2023.

Водночас, висновки щодо реалізації актів Енергетичного Співтовариства та тлумачення змісту міжнародних договорів України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20, є релевантними до спірних правовідносин, а тому враховуються господарським судом.

Так, за приписами ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено правові основи функціонування ринку електричної енергії. Зокрема, у ч.1 указаної статті указано, що правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституція України, цей Закон, закони України "Про альтернативні джерела енергії", "Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу", "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", "Про природні монополії", "Про захист економічної конкуренції", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії", цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Частиною 11 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" унормовано, що суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті.

Пункт 2 ч. 6 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлює, що Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Порядок укладення, виконання та припинення дії міжнародних договорів України з метою належного забезпечення національних інтересів, здійснення цілей, завдань і принципів зовнішньої політики України, закріплених у Конституції України та законодавстві України, встановлює Закон України "Про міжнародні договори України", статтею 19 якого передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, установлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

24.09.2010 Україна приєдналась до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (далі - Договір про ЕС) (приєднання набрало чинності 01.02.2011), завдання якого згідно зі статтею 2 полягає в організації зв`язків між Сторонами й створенні правової та економічної бази стосовно енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Згідно зі статтею 3 Договору про ЕС для цілей статті 2 Договору діяльність ЕС охоплює:

a) запровадження Договірними Сторонами нормативно-правової бази Європейського Співтовариства з енергетики, навколишнього середовища, конкурентної політики та відновлюваних джерел енергії, як описано у розділі II Договору про ЕС, що враховує як інституційну структуру Енергетичного Співтовариства, так і конкретну ситуацію в кожній з Договірних Сторін (далі - розширення дії нормативно-правової бази Європейського Співтовариства), як описано в розділі II Договору про ЕС;

b) установлення певної регуляторної системи, що дозволяє ефективне функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, на територіях Договірних Сторін і частині території Європейського Співтовариства та охоплює створення єдиного механізму транскордонної передачі та (або) транспортування енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, й здійснення нагляду за одностороннім дотриманням заходів з безпеки (далі - механізм функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі), як описано в розділі III Договору про ЕС;

c) створення Сторонами ринку енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, без внутрішніх кордонів, у тому числі координацію взаємодопомоги у разі серйозних порушень у функціонуванні енергетичних мереж або зовнішніх пошкоджень, яка може охоплювати досягнення спільної енергетичної зовнішньоторговельної політики (далі - створення єдиного енергетичного ринку), як описано в розділі IV Договору про ЕС.

Згідно зі статтею 5 Договору про ЕС - Енергетичне Співтовариство дотримуватиметься нормативно-правової бази Європейського Співтовариства, описаної в розділі II, що враховує як інституційну структуру цього Договору, так і конкретні умови кожної з Договірних Сторін з урахуванням необхідності забезпечення високого рівня захисту інвестицій та їхнього найоптимальнішого залучення.

За статтею 11 Договору про ЕС, яка міститься у розділі ІІ, "нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики" для цілей цього Договору означають: i) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/EC від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії, ii) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/EC від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу та iii) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/EC від 26 червня 2003 року стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

Відповідно до статті 1 Протоколу про приєднання України до Договору про ЕС (ратифікований Законом від 15.12.2010, який набрав чинності 30.01.2011) Україна приєднується до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства як Договірна Сторона відповідно до термінів та строків, викладених у Рішенні Ради Міністрів Енергетичного Співтовариства від 18.12.2009 про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (Рішення 2009/04/MC-EnC), як це зазначено нижче в цьому Протоколі.

Якщо іншого не зазначено в цьому Протоколі, на дату приєднання, Україні надаються всі права, надані Договірним Сторонам, і вона виконує всі зобов`язання, покладені на Договірні Сторони Договором і всіма Рішеннями та Процедурними актами, прийнятими під час застосування Договору із часу набрання ним чинності.

Приєднавшись до Договору про ЕС, Україна прийняла на себе зобов`язання дотримуватися встановлених цим Договором положень та нормативно-правової бази щодо передачі енергопродуктів та матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Стаття 41 Договору про ЕС визначає, що мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між Сторонами забороняються. Ця заборона застосовується також до мит фіскального характеру.

Пункт 1 (статті 41) не виключає кількісних обмежень або заходів, що мають подібний результат, виправданих на підставі державної політики або державної безпеки, захистом здоров`я та життя людей, тварин або рослин чи захистом промислової та комерційної власності. Такі обмеження або заходи, проте, не є засобами довільної дискримінації або прихованого обмеження торгівлі між Сторонами.

Наведена норма є обов`язковою для України, як для сторони Договору про ЕС, і підлягає застосуванню відповідно до статті 9 Конституції України та Закону України "Про міжнародні договори України".

Відповідно до ст. 94 Договору про ЕС Інституції тлумачать будь-який термін чи інше поняття, використані в цьому договорі як такі, що походять із законодавства Європейського Співтовариства відповідно до прецедентного права Суду чи Суду першої інстанції Європейських Співтовариств.

Так, відповідно до позиції суду Європейського Союзу у справі № C-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018 щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, яка, як зазначено вище, є складовою права Енергетичного співтовариства, установив, що закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була та не залежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні.

Отже, рішення Суду ЄС належить розцінювати як таке, що дозволяє встановити зміст положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у статті 2 Закону про РЕ. Подібно до практики застосування рішень ЄСПЛ, врахуванню підлягають принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року по справі №910/9627/20.

У ст. 67 Договору про ЕС передбачено, що Секретаріат Енергетичного Співтовариства спостерігає за виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів.

Таким чином, фактично ратифікацією Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України, як сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, на відповідність його умовам.

В межах реалізації вищезазначених повноважень, Секретаріат Енергетичного Співтовариства дійшов висновку, що встановлена плата за передачу щодо обсягів експортованої електричної енергії є за своєю природою та з урахуванням її структури такою, що має розцінюватися як захід, який є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам статті 41 Договору про ЕС та не є виправданим відповідно до пункту 2 цієї статті.

Крім того, ст. 31 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, встановлює, що сторони не повинні запроваджувати або зберігати в силі будь-які мита, податки або будь-які інші заходи еквівалентної дії, що накладаються на вивезення товарів або запроваджується у зв`язку з вивезенням товарів на іншу територію.

Отже, нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії фактично призводить до порушення міжнародних зобов`язань України.

Верховний Суд у постанові від 31.01.2024 у справі №910/14489/20, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову ТОВ "ГК "Нафтогаз України" до ПрАТ "НЕК "Укренерго" про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0140-02024, та направляючи справу на новий розгляд, зазначив таке:

"44. Водночас стаття 41 Договору про ЕС міститься у розділі IV Договору "Створення єдиного енергетичного ринку". Глава І "Географічні межі" цього ж розділу у статті 40 визначає, що положення та заходи, вжиті згідно із цим розділом, застосовуватимуться на територіях, на яких застосовується Угода про створення Європейського Співтовариства, за умов, викладених у цій Угоді, на територіях Сторін, що приєдналися, і на території під юрисдикцією Тимчасової Адміністративної Місії ООН у Косові.

45. Отже, ця стаття застосовується лише у разі, якщо експорт електроенергії здійснюється з території України на території, зазначені у статті 40 цього Договору. Разом з тим суди попередніх інстанцій не встановили, до якої країни чи країн здійснювався експорт. Це унеможливлює визначення законодавства, яке підлягає застосуванню у справі, що переглядається".

Подібні висновки стали підставою для скасування судових рішень у даній справі та направлення справи № 910/6986/21 на новий розгляд.

З наявних у матеріалах справи довідок, які щомісячно складались відповідачем, позивач у період з липня 2019 року по вересень 2023 року здійснював експорт електричної енергії до Угорщини, Словаччини, (Словацька Республіка) та Румунії, які є країнами-членами Європейського Союзу і на їх територіях діє Угода про створення Європейського Співтовариства, що підтверджується змістом вказаної Угоди.

Отже, до спірних правовідносин сторін у даній справі підлягають застосуванню положення статей 40, 41 Договору про ЕС.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості тверджень позивача про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії.

Щодо способу захисту порушеного права позивача у справі, суд зазначає, що згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від установленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Ураховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та ін.).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Таким чином, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі №910/7164/19.

При зверненні до суду з указаним позовом позивач просив суд зобов`язати відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування позивачу послуг з передачі електричної енергії по Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0144-02024 від 10.07.2019 року при здійсненні експорту електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що нарахування плати за ці послуги є безпідставним та має наслідком присвоєння позивачу статусу "Переддефолтний" у зв`язку із несплатою заборгованості, що в подальшому призведе до присвоєння йому статусу "Дефолтний" із встановленням обмежень щодо діяльності на ринку електроенергії.

Відповідно до глави 1.7 розділу І Правил ринку (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин сторін) учасник ринку, крім ОСП, ОР та гарантованого покупця, набуває статусу "Переддефолтний" при настанні принаймні однієї з таких подій або обставин:

1) учасник ринку до 18:00 банківського дня, що є другим робочим днем після дати отримання на електронну адресу учасника ринку через систему управління ринком платіжного документа від АР, не здійснив відповідну оплату;

2) учасник ринку, який є СВБ, не надавав, не підтримував, не збільшував та не поновлював фінансові гарантії в необхідному обсязі відповідно до розділу VI цих Правил;

3) учасник ринку не здійснив оплату послуги з передачі електричної енергії та/або з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у строк понад 30 календарних днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги.

1.7.2. При набутті статусу "Переддефолтний" АР на період існування такого статусу:

1) надсилає учаснику ринку та Регулятору повідомлення про набуття учасником ринку статусу "Переддефолтний";

2) публікує на офіційному вебсайті АР повідомлення про набуття учасником ринку статусу "Переддефолтний" із зазначенням дати набуття такого статусу;

3) використовує фінансові гарантії, що надаються учасником ринку, для покриття його заборгованості перед ОСП;

4) використовує фінансові гарантії, що надаються ним, для покриття заборгованості перед АР та/або, якщо учасник виступає в якості електропостачальника, після набуття ним статусу "Переддефолтний" кожного банківського дня (о 12:00) направляє до уповноважених банків довідку, що містить інформацію щодо повного та скороченого найменування учасника ринку або ПІБ (якщо учасником ринку є фізична особа або фізична особа- підприємець), ЄДРПОУ або РНОКПП (якщо учасником ринку є фізична особа або фізична особа-підприємець), розміру простроченої електропостачальником оплати вартості його небалансів електричної енергії.

1.7.3. При набутті статусу "Переддефолтний" такий статус для учасника ринку триває в разі настання принаймні однієї з обставин, передбачених пунктом 1.7.1 цієї глави. В іншому випадку статус "Переддефолтний" анулюється, про що АР повинен повідомити учасника ринку і Регулятора.

1.7.4. Учасник ринку, крім ОСП, ОР та гарантованого покупця, набуває статусу "Дефолтний" при настанні принаймні однієї з таких подій або обставин:

1) тривалість статусу "Переддефолтний" для учасника ринку становить більше двох робочих днів;

2) судом прийнято рішення про визнання учасника ринку банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури або учасником ринку або його уповноваженими органами прийнято рішення про ліквідацію учасника ринку;

3) у випадку анулювання ліцензії учасника ринку.

1.7.5. На період існування статусу "Дефолтний" АР вживає до такого учасника ринку такі заходи:

1) надсилає учаснику ринку та Регулятору повідомлення про набуття учасником ринку статусу "Дефолтний";

2) публікує на офіційному вебсайті АР повідомлення про набуття учасником ринку статусу "Дефолтний" із зазначенням дати набуття такого статусу;

3) зупиняє майбутні та скасовує діючі реєстрації ДД щодо продажу електричної енергії учасникам ринку;

4) установлює нульовий обсяг продажу електричної енергії на РДН та ВДР для такого учасника ринку;

5) якщо учасник ринку також виступає в якості електропостачальника (або споживача), після набуття ним статусу "Дефолтний" постачання електричної енергії споживачам такого учасника ринку (або такому учаснику ринку) здійснюється постачальником "останньої надії" відповідно до Правил роздрібного ринку;

6) якщо учасник ринку також виступає в якості електропостачальника, після набуття ним статусу "Дефолтний" кожного банківського дня о 12:00 направляє до уповноважених банків довідку, що містить інформацію щодо повного та скороченого найменування учасника ринку або ПІБ (якщо учасником ринку є фізична особа або фізична особа-підприємець), ЄДРПОУ або РНОКПП (якщо учасником ринку є фізична особа або фізична особа - підприємець) та кінцевий розмір простроченої електропостачальником оплати вартості його небалансів електричної енергії.

Вчинення до учасника ринку будь-яких дій з боку АР відповідно до цього пункту не впливає та не змінює відповідальність такого учасника ринку відповідно до цих Правил, що означає, що учасник ринку із статусом "Дефолтний" несе відповідальність за сплату всіх сум (у тому числі податків), що необхідно сплатити відповідно до цих Правил.

Учасник ринку втрачає статус "Дефолтний" після припинення дії договору про врегулювання небалансів електричної енергії, що укладений між ним та ОСП.

1.7.6. Після повідомлення учасника ринку про набуття ним статусу "Дефолтний" АР повідомляє:

1) СВБ такого учасника ринку з метою вжиття нею відповідних заходів щодо цього учасника ринку, передбачених положеннями договору між СВБ та учасником ринку;

2) контрагентів учасника ринку в рамках ДД з метою вжиття відповідних заходів, що визначені їх ДД.

Аналіз наведених положень Правил ринку надає підстави для висновку про те, що, зокрема, неоплата учасником ринку послуги з передачі електричної енергії та/або з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у строк понад 30 календарних днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги має наслідком набуття ним статусу "Переддефолтний" та, у подальшому, у разі непогашення цієї заборгованості, - статусу "Дефолтний", що накладає на такого учасника обмеження у здійсненні ним діяльності на ринку електричної енергії, впливає на його права.

Позовні вимоги у цій справі по суті є вимогою про визнання відсутнім права та, відповідно, відсутнім кореспондуючого цьому праву обов`язку з оплати таких послуг, що є належним способом захисту у разі, зокрема, якщо у спірних правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом кредитор може вжити (вживає) поза волею боржника заходи для реалізації спірного права, одержання виконання спірного обов`язку і ці заходи матимуть вплив на права боржника. Схожі висновки викладені у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

Судом було установлено, що неправомірність (невідповідність вимогам чинного законодавства, а також умовам укладеного між сторонами Договору) дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії і, як наслідок, порушення внаслідок таких дій прав та законних інтересів позивача як учасника ринку електричної енергії. При цьому такий спосіб захист є ефективним, оскільки призведе до дійсного захисту прав та інтересів позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Правовий висновок щодо правильності обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача припинити дії щодо нарахування послуг з передачі електричної енергії по Договору при здійсненні експорту та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки спрямований на відвернення передбачуваної загрози порушення права.

Однак, в процесі розгляду даної справи позивач та відповідач уклали додаткову угоду про припинення з 01.01.2024 Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, оскільки на час вирішення спору договір є припиненим, відсутній предмет спору з позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування позивачу послуг з передачі електричної енергії по договору, тому провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів в розмірі 10 575 094,16 грн, господарський суд виходить з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для указаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15 та підтримана в подальшому сталими правовими позиціями Верховного Суду.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень та банківських виписок, позивач у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 сплатив на підставі безпідставно виставлених позивачем рахунків грошові кошти в загальній сумі 10 575 094,16 грн.

Рахунки відповідачем виставлялись на підставі Актів приймання-передачі послуги з передачі електричної енергії за період з 01.07.2019 по 31.12.2023, які позивачем не підписувались, а згідно виданих відповідачем Довідок про фактичну кількість електроенергії, переміщеної з/до ОЕС України до/з ЕС суміжних країн, та обсяги електричної енергії, поставленої за зовнішньоекономічними контрактами ТОВ "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП", весь обсяг електричної енергії позивачем було поставлено на експорт.

Позивач направляв відповідачу вимоги № 18/02-1 від 18.01.2021 та № 24/04-01 від 24.04.2024 про повернення безпідставно набутих коштів.

Під час розгляду даної справи судом установлено неправомірність (невідповідність вимогам чинного законодавства, а також умовам укладеного між сторонами договору) дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії і, як наслідок, порушення внаслідок таких дій прав та законних інтересів позивача як учасника ринку електричної енергії.

Отже, виставлення відповідачем позивачу рахунків на загальну суму 10 575 094,16 грн є необґрунтованим та здійснено поза межами зобов`язальних правовідносин сторін й вимог чинного законодавства, що, як наслідок, призвело до безпідставного отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 10 575 094,16 грн.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин правових наслідків набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, що визначені ст.1212 Цивільного кодексу України, отже позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в розмірі 4 709 241,14 грн є доведеними і обґрунтованими.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду справи судом враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11.07.2024 у справі № 910/7642/21 щодо подібних правовідносин.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, наведені норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду у аналогічних справах, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 575 094,16 грн безпідставно набутих коштів, а в частині позовних вимог про зобов`язання припинити дії провадження у справі підлягає закриттю.

Витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача повністю, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг з передачі електричної енергії по Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "УКРЕНЕРГО" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП" (04116, м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 14, ) безпідставно набуті кошти у розмірі 10 575 094 грн 16 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 135 986 грн 12 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 01.10.2024.

Суддя А.І. Привалов