РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.09.2024Справа № 910/935/24

За позовом Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат»

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд державного майна України

про визнання протиправним та скасування наказу

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Данилюк М.Д.

Представники учасників справи:

від позивача Жураковська Л.В. ;

від відповідача ОСОБА_2 ;

від третьої особи Прикмета І.П .

В судовому засіданні 17.09.2024 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, повідомлено представників учасників справи, що повне рішення буде складено 01.10.2024 року.

СУТЬ СПОРУ:

25 січня 2024 року до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» від Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» (позивач) надійшла позовна заява № 1083/23.09.22-25 від 24.01.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу № 401 від 13.12.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного наказу № 401 від 13.12.2023 року порушено право власності позивача на належне йому нерухоме майно, що є підставою для скасування цього наказу в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/935/24, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.03.2024 року.

21.02.2024 року через систему «Електронний суд» від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки Командування Сил логістики, як відокремлений підрозділ без права юридичної особи не може бути відповідачем у справі.

21.02.2024 року через систему «Електронний суд» від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що (1) частина вилученої адмінбудівлі є незалежною окремою частиною майнового комплексу та має окремий вхід та технічно не зв`язана з іншою частиною комплексу в розмірі 42,7 кв.м; (2) частина адмінбудівлі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 356,70 кв.м. (контора заводоуправління) виставлялась на продаж у 2017 році; (3) 14.07.2022 року Фонд державного майна України передав в оренду через аукціон частину адміністративної будівлі (літ. А-1 за техпаспортом) загальною площею 356,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; (4) для потреб Військової частини НОМЕР_2 існувала нагальна потреба в розміщенні особового складу військової частини, релокованої з території окупованої Донецької області, тому вилучення майна забезпечує справедливий баланс між інтересами сил оборони в умовах воєнного стану та державного підприємства, та реалізований військовим командуванням задля забезпечення оборони нашої держави; (5) позивач просить скасувати лише наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.12.2023 року № 401 та не просить скасувати Акт про примусове відчуження або вилучення майна, що є неналежним способом захисту, оскільки наказ командувача є розпорядчим документом звершеної дії і за наслідками його виконання вже складений Акт, а скасування Наказу не тягне за собою автоматичне скасування Акту і відповідно не призведе до відновлення попереднього стану позивача.

07.03.2024 року через відділ діловодства суду від Фонду державного майна України надійшло клопотання № 10-79-6236 від 06.03.2024 року про залучення Фонду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що цілісний майновий комплекс Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 року № 1101-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна» на підставі акту приймання-передачі від 20.12.2019 року належить до сфери управління Фонду державного майна України. Враховуючи, що спірне майно перебуває у власності держави в особі Фонду, рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Фонду як органу, уповноваженого управляти державним майном.

07.03.2024 року на електронну пошту Господарського суду міста Києва від Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» надійшла заява № 1083/23.09.22-26 від 07.03.2024 року «Про зміну предмета позову», в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ № 401 від 13.12.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна від 26.12.2023 року (підписаний командиром військової частини НОМЕР_2 ).

В підготовчих засіданнях 07.03.2024 року та 02.04.2024 року судом оголошувалася перерва.

16.04.2024 року на електронну пошту Господарського суду міста Києва від Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» надійшли заперечення № 1083/23.09.22-30 від 15.04.2024 року на заяву про закриття провадження у справі, в яких позивач проти доводів відповідача щодо закриття провадження у справі заперечив, мотивуючи це тим, що спір у даній справі стосується майнових прав позивача, не зважаючи на те, що виник у площині публічного інтересу.

16.04.2024 року на електронну пошту Господарського суду міста Києва від Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» надійшла заява № 1083/23.09.22-29 від 15.04.2024 року «Про уточнення заяви про зміну предмета позову», в якій позивач просить суд: (1) визнати протиправним та скасувати наказ № 401 від 13.12.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) відокремленого підрозділу Міністерства оборони України код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; (2) визнати недійсним акт від 26.12.2023 року про примусове вилучення нерухомого майна Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат»; (3) витребувати від Військової частини НОМЕР_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 частину адміністративної будівлі (літ. 1-А за техпаспортом), загальною площею 356,70 кв.м, яка фактично розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2024 року заяву № 1083/23.09.22-26 від 07.03.2024 року «Про зміну предмета позову» (з урахуванням заяви № 1083/23.09.22-29 від 15.04.2024 року «Про уточнення заяви про зміну предмета позову») не прийнято до розгляду та повернуто Державному підприємству «Черкаський консервний комбінат»; в задоволенні заяви б/н від 21.02.2024 року «Про закриття провадження у справі» Військової частини НОМЕР_1 відмовлено; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд державного майна України та відкладено підготовче засідання на 14.05.2024 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 14.05.2024 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/935/24 до судового розгляду по суті на 02.07.2024 року.

В судових засіданнях 02.07.2024 року, 01.08.2024 року та 03.09.2024 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 17.09.2024 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в позові.

Представник третьої особи позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 видано Наказ від 13.12.2023 року № 401 "Про вилучення майна", яким зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 провести вилучення для потреб оборони та використовувати в умовах правового режиму воєнного стану майно Фонда державного майна України, балансоутримувачем якого є Державне підприємство "Черкаський консервний комбінат", а саме - частину адміністративної будівлі (літ. 1-А за техпаспортом), загальною площею 356,70 кв.м, яка фактично розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Означений Наказ погоджений Начальником Черкаської обласної військової адміністрації Табурець І.І. , що підтверджується відповідним написом на цьому наказі.

Державне підприємство "Черкаський консервний комбінат" не погоджується із даним рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв`язку з тим, що даний Наказ є незаконним і порушує права державного підприємства, органу уповноваженого на управління майном - Фонду державного майна України, кредиторів: Державної податкової служби, Пенсійного фонду України, працівників підприємства, яким ДП "ЧКК" заборгувало виплату заробітної плати, та інших кредиторів.

Позивач зазначає, що згідно рішення військового командування, яке 19.12.2023 року погодженого з Черкаською обласною військовою адміністрацією за № 566/01/09-03, та згідно Акту примусового вилучення від 26.12.2023 року вилучено у ДП "Черкаський консервний комбінат" лише частину адміністративної будівлі (літ. 1-А за техпаспортом), загальною площею 356,70 кв.м, натомість за технічним паспортом адміністративна будівля (літ А-1) має загальну площу 399,4 кв.м. У розпорядженні ДП "Черкаський консервний комбінат" залишилась частина частини адміністративної будівлі (літ. 1-А) площею у 42,7 кв.м, тобто згідно оспорюваного наказу проведено вилучення не цілої речі, а лише частини адміністративної будівлі. Отже, відповідачем порушено принцип неподільності речі.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Вказаний Указ затверджено Верховною Радою України шляхом прийняття Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 року. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, внаслідок чого останній триває до теперішнього часу.

Пунктом 2 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Статтею 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Пунктом 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України "Про правовий режим воєнного стану".

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено таку загальну структуру Збройних Сил України: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану регламентований Законом України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна (пункт 3 статті 3 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану").

Вилучення майна - позбавлення державних підприємств, державних господарських об`єднань права господарського відання або оперативного управління індивідуально визначеним державним майном з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Частинами першою, другою статті 4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" передбачено, що примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради. У місцевостях, де ведуться бойові дії, примусове відчуження або вилучення майна здійснюється за рішенням військового командування без погодження з органами, зазначеними у частині першій цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" право державної власності на майно виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Статтею 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" унормовано, що про примусове відчуження або вилучення майна складається акт.

Наведеним положенням кореспондують норми Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що також застосовуються у спірних правовідносинах у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, оскільки мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення, зокрема, Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати воєнного часу (стаття 1), а мобілізація майна є різновидом його реквізиції (примусового відчуження) у сенсі Цивільного кодексу України та Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема: надавати під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні та інші матеріально-технічні засоби Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту згідно з мобілізаційними планами з наступним відшкодуванням їх вартості в порядку, встановленому законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Як вже зазначалося судом вище, оскаржуваний Наказ від 13.12.2023 року № 401 "Про вилучення майна" ІНФОРМАЦІЯ_1 був погоджений Начальником Черкаської обласної військової адміністрації Табурець І.І. , що підтверджується відповідним написом на цьому наказі.

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено обставин, не доведено наданими доказами як окремо так і в їх сукупності факту, що видаючи оскаржуваний Наказ про вилучення у позивача для потреб оборони та використання в умовах правового режиму воєнного стану майна - частини адміністративної будівлі (літ. 1-А за техпаспортом), загальною площею 356,70 кв.м, яка фактично розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 діяв всупереч передбаченим законом повноваженням, тому вилучення вказаного майна за таким Наказом відбулося з дотриманням встановленої законом процедури.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Виходячи зі змісту наведених статей Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі № 633/408/18, від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 та у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі № 910/5529/19, від 21.03.2023 року у справі № 910/3761/21.

Таким чином, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що спосіб захисту прав та інтересів має бути належним, зокрема ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86), від 29.11.2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 24)).

Крім того, згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20.10.2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 року у справі № 908/976/190 (пункт 5.6), від 22.09.2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 04.07.2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 29), від 12.07.2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62), від 29.11.2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 22)).

Задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного Наказу є неналежним, зокрема неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 01.03.2023 року у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127).

Суд також враховує, що оспорюваний Наказ вже виконаний, а тому він вичерпав свою дію.

Наведені обставини у сукупності свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат».

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.10.2024р.

Суддя О.В. Котков