ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2024 р. Справа№ 911/3691/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі: Реуцька Т.О.

представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування"

на рішення господарського суду Київської області від 01.05.2024

у справі №911/3691/23 (суддя Христенко О.О.)

за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування"

до фізичної особи-підприємця Лободи Інни Валеріївни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 74 820, 60 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Віді-Страхування» (далі-позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Лободи Інни Валеріївни (далі-відповідач) про стягнення 74 820,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі ст. ст. 993, 1194, 1172 ЦК України, особою, відповідальною за збитки, завдані працівником ( ОСОБА_1 ) під час виконання ним трудових обов`язків є роботодавець (відповідач).

Рішенням господарського суду Київської області від 01.05.2024 у задоволені позову товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" до фізичної особи-підприємця Лободи Інни Валеріївни про стягнення 74 820, 60 грн відмовлено у повному обсязі.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено того, що винна у дтп особа є працівником відповідача.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 01.05.2024 у справі №911/3691/23 повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, яким: стягнути з відповідача ФОП Лободи Інни Валеріївни на користь позивача ТДВ "СК "ВіДі-Страхування" 74 820, 60 грн; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що:

1) ДТП, внаслідок якої пошкоджено застрахований ТЗ, трапилась в робочий день та в робочий час, безпосередньо під час виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків;

2) суд першої інстанції не врахував численної практики Верховного Суду, яка підтверджує, що довідки ОК-5 та ОК-6 є належними доказами перебування особи у трудових відносинах з конкретним роботодавцем.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2024 апеляційну скаргу у справі №911/3691/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 витребувано у господарського суду Київської області матеріали справи №911/3691/23. Відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділуГосподарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" на рішення господарського суду Київської області від 01.05.2024 у справі №911/3691/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

03.07.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/3691/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" на рішення господарського суду Київської області від 01.05.2024 у справі №911/3691/23. Справу №911/3691/23 призначено до розгляду на 17.09.2024.

13.09.2024 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності особи представника позивача, зазначив, що позивач підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання 17.09.2024 представники сторін не з`явився, про причини неявки відповідач та третя особа, суд не повідомили, хоча про час та місце справи сторони повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів на офіційну електронну адресу сторін в підсистемі "Електронний суд", що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа (а.с.198,199), а також додатково була направлена ухвала на поштові адреси відповідачу та третій особи яка зазначена в процесуальних документах (а.с.200-201), що були отримані відповідачем 18.07.2024 та третьою особою 19.07.2024, відповідно до рекомендованих поштових повідомлень про вручення.

Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового ухвалу на офіційну електронну адресу особи.

Частинами 5 та 7 ст. 6 ГПК України визначено, що суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, колегія суддів, зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, представник позивача просив розглядати справу у відсутності його представника, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін у судовому засіданні 17.09.2024.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги та матеріали справи, з урахуванням правил ст.ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.03.2023 приблизно о 15:08, у місті Києві по вул. Антоновича, ОСОБА_1 , керуючи велосипедом, під час затору рухався між транспортними засобами та не вибрав безпечну швидкість для руху, щоб мати можливість контролювати транспортний засіб та під час виникнення перешкоди для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для її безпечного об`їзду, а тому здійснив наїзд на автомобіль Range Rover, державний номерний знак НОМЕР_1 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.06.2023 року у справі № 752/6098/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.12).

Автомобіль Range Rover, державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди був застрахований ТзДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» згідно з страховим полісом про укладення договору добровільного страхування наземного транспорту № АС-018566 від 18.01.2023 (а.с. 13).

Власник пошкодженого автомобіля Range Rover, державний номерний знак НОМЕР_1 , звернувся до ТзДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» із заявою від 17.03.2023 про настання страхового випадку та із заявою від 28.03.2023 про виплату страхового відшкодування (а.с. 7).

За наслідками розгляду заяви, пошкодження застрахованого автомобіля визнано страховим випадком, у зв`язку з чим, на підставі Акту огляду транспортного засобу від 16.03.2023 (а.с. 30), рахунку № ПАсС-0005594 від 29.03.2023 (а.с. 8), Акту виконаних робіт № ПАсСА-015567 від 05.04.2023 (а.с.9), страхового акту № 15379 від 03.04.2023 (а.с.34зворот), ремонтної калькуляції № 5280 від 08.04.2023 (а.с. 27-29) ТзДВ «Страхова компанія "Віді-Страхування" здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 74 820,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 4271 від 03.04.2023 (а.с.35).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплатив страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля, та відповідно, отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки особа, яка є винною в ДТП, є працівником відповідача, позивач просить стягнути суму страхового відшкодування з відповідача на підставі ст. 1172 Цивільного кодексу України.

За наслідками розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено факт наявності трудових відносин між ОСОБА_1 та відповідачем, а також того, що шкода була заподіяна під час виконання працівником службових обов`язків.

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положеннями ст. 988 ЦК України встановлено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Як встановлено в ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною третьою статті 22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Частинами першою, другою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 28, 29 постанови Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 914/820/17.

Таким чином, до предмету доказування у цій справі, окрім наявності елементів складу цивільного (господарського) правопорушення, також входить й доведення обставин перебування громадянина ОСОБА_1 в трудових відносинах із ФОП Лободою І.В., а також заподіяння ним шкоди саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, оскільки ТДВ «СК «Віді-Страхування» стверджує про заподіяння шкоди страхувальнику співробітником відповідача і у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, саме на позивача покладається тягар доказування цих обставин.

Відповідно до частин першої, третьої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Отже, в силу наведених норм частин першої, третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, обставина наявності трудових відносин між ФОП Лободою І.В. та ОСОБА_1 повинна бути підтверджена трудовим договором (контрактом) укладеним між ними.

Такий доказ у матеріалах справи відсутній.

Натомість, позивачем на підтвердження позовних вимог надано до матеріалів справи довідки форми ОК-5 та ОК-7, які містять інформацію про те, що кількість днів трудових або цивільно-правових відносин ОСОБА_1 у березні 2023 склала 31 та позначку про сплату страхових внесків.

Тобто, хоча вказана довідка і може бути опосередкованим доказом існування трудових відносин між відповідачем та третьою особою, проте не містить умов укладеного вказаними особами договору, який би давав можливість встановити, що в момент настання ДТП ОСОБА_1 виконував трудові обов`язки.

Такими доказами міг бути трудовий договір та маршрутний лист.

Також матеріали справи не містять і доказів того, що транспортний засіб (велосипед з підвісним двигуном) Ardis), яким керувала третя особа належить відповідачу та був наданий третій особі для виконання його трудових (службових) обов`язків.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що позивач не надав до матеріалів справи належних доказів того, що особа, яка визнана винною у скоєнні ДТП, не лише перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів виконання винною особою своїх трудових обов`язків під час вчинення ДТП та перебування такої особи у трудових відносинах з відповідачем, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявність підстав у відповідності до ст. 1172 ЦК України, для покладення відповідальності на відповідача, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали наявні у справі, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дав належну оцінку доказам у справі та виніс законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищезазначене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, а тому погоджується із рішенням Господарського суду Київської області від 01.05.2024 у справі №911/3691/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" на рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2024 у справі №911/3691/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2024 у справі №911/3691/23 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/3691/23 залишити повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24.09.2024

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук