ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2024 р. Справа №909/414/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

явка учасників справи: не з`явилися

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 25.05.2024,

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2024 суддя Михайлишин В.В., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 06.05.2024

про відмову у відкритті провадження у справі

за позовом ОСОБА_1 , м. Калуш, Івано-Франківська область

до відповідача Калуського міськвиконкому, м. Калуш, Івано-Франківська область

про нарахування подвійних пенсійних виплат

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст позовних вимог

01.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Калуського міськвиконкому про нарахування подвійних пенсійних виплат.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправними діями відповідача у ОСОБА_1 , який є інвалідом 2-ої групи, безпідставно відібрано пенсійні виплати за три роки.

Позивачем не зазначено правових підстав позову.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Калуського міськвиконкому про нарахування подвійних пенсійних виплат.

Позовну заяву повернуто позивачу та роз`яснено про право ОСОБА_1 звернутися з цим позовом до адміністративного місцевого суду.

Ухвала суду мотивована положеннями пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України та тим, що подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Також, виконання вимог частини 6 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, місцевим господарським судом роз`яснено позивачу, що вказаний позов має бути поданий до місцевого адміністративного суду за правилами адміністративного судочинства.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі заявник покликається на порушене право органом місцевого самоврядування щодо житлових прав його як соціально незахищеної особи.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального чи процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали.

Відповідач не скористався правом передбаченим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У судове засідання 18.09.2024 учасники справи явку уповноважених представників не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції, довідками Західного апеляційного господарського суду про доставку електронного листа та повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому враховуючи строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду визначений ч. 2 ст. 273 ГПК України та в порядку п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Судом також враховано положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, що не з`явилися за наявними в справі доказами.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається

Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову у відкритті провадження у справі, з тієї підстави, що цей спір належить до вирішення судами адміністративного судочинства.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

За приписами частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Це право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також установленими ним передумовами для звернення до суду.

У відповідності до ч.1 ст. 20 ГПК України Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках

За змістом ст.ст. 124, 125 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.07.2024 в справі № 904/2083/23, який в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано апеляційним господарським судом.

Згідно з приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Велика Палата Верховного Суду в постановах, зокрема, від 29.05.2019 у справі № 826/9341/17, від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, від 06.11.2019 у справі № 826/3731/18 висновувала щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28.08.2024 в справі № 910/3105/24, який в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано апеляційним господарським судом.

Судами встановлено, що позивачем заявлено вимоги про зобов`язання Калуського міськвиконкому нарахувати позивачу подвійні пенсійні виплати за три роки.

За змістом правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 127/3233/19 (провадження № 14-588цс19, спір стосовно недоотриманих сум пенсії також є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин, пов`язаних зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії, а тому він повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що цей спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки не стосується здійснення господарської діяльності позивача, не є корпоративним, чи іншим спором, який може бути розглянутий господарським судом.

Таким чином, місцевим господарським судом правильно зазначено, що цей спір є публічно-правовим спором, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів відповідно до ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог ст.20 Господарського процесуального кодексу України цей спір не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Апеляційний суд також враховує, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі ухвалення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania, №28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

У пункті 91 рішення від 09.11.2004 "Науменко проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, повинно тлумачитись в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

Порушення права на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, не можуть бути підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій. Отже за змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини" суди застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16.03.2023 в справі № 910/6133/22, який в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано апеляційним господарським судом.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №752/10984/14-ц в контексті питання дослідження юрисдикції, в якій зроблено правовий висновок щодо недопущення юрисдикційних конфліктів, а отже і недопущення порушення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту в розрізі Конвенції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Разом з цим, згідно з частиною 6 ст.175 Господарського процесуального кодексу України місцевим господарським судом роз`яснено, що вказаний позов має бути поданий до місцевого адміністративного суду за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду та зазначає, що доводи апеляційної скарги відхиляються, оскільки не стосуються предмету апеляційного оскарження.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга боржника підлягає залишенню без задоволення, а ухвала місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Отже, позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки згідно з пенсійним посвідченням за № від 15.11.2017 позивач ( ОСОБА_1 ) є інвалідом 2-ої групи.

Керуючись ст. ст. 271, 343, 344, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 25.05.2024 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2024 у справі № 909/414/24 залишити без змін.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя С.М. Бойко

Судді Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 19.09.2024