ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2024 р. Справа№ 910/2041/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Сітайло Л.Г.

секретар

судового засідання Рибчич А.В.

за участю

представників:

від позивача - Бакулін А.С.

від відповідача - Кулик С.А.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"

на рішення Господарського суду м. Києва від 24.06.2024 р.

у справі № 910/2041/24 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія"

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини" звернулось до Господарського суду міста Києва з позов до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про визнання недійсними договорів, а саме:

- визнати недійсним договір від 01.03.2021 р. про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 010/21/10;

- визнати недійсним договір від 22.03.2021 р. про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 014/21/10;

- визнати недійсним договір від 13.10.2021 р. № 072/21/10 про порядок повернення фінансової допомоги за договором № 010/21/10 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги 01.03.2021 р.

- визнати недійсним договір від 13.10.2021 р. № 073/21/10 про порядок повернення фінансової допомоги за договором № 014/21/10 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги 22.03.2021 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори суперечать вимогам чинного законодавства, а також інтересам держави, оскільки на час укладення вказаних договорів фінансовий план відповідача на 2021 рік не був затверджений. При цьому, договори про розстрочення повернення фінансової допомоги та пені (№ 010/21/10, № 014/21/10), на думку позивача, також мають бути визнані недійсними, оскільки були неправомірно укладені на виконання недійсних договорів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.06.2024 р. у справі № 910/2041/24 у задоволенні позову Акціонерному товариству "Українські енергетичні машини" було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що зважаючи на ризик неповернення грошових коштів наданих відповідачем позивачу за оспорюваними договорами, враховуючи фінансовий стан останнього, можливе знецінення коштів у разі їх невчасного повернення, на думку скаржника, доводить, що відповідач, надавши кошти на виконання вказаних договорів, зазнав витрат у розумінні постанови Кабінету Міністрів України № 899 від 03.10.20212 р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що позивач в апеляційній скарзі на власний розсуд тлумачить поняття витрат з огляду на застосування цього терміну в постанові Кабінету Міністрів України № 899 від 03.10.20212 р. та розтлумачити її як заборону здійснення витрат на будь-яку допомогу суб`єктом господарювання державного сектора економіки до затвердження, однак таке тлумачення не відповідає чинному законодавству України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2024 р. апеляційну скаргу у справі № 910/2041/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2023 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2041/24 та призначено до розгляду на 06.08.2024 р.

Через систему "Електронний суд" 05.08.2024 р. від Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на те, що представник позивача знаходиться у відрядженні, просить відкласти розгляд справи. До клопотання додано докази на підтвердження викладених обставин.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2024 р. задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи до17.09.2024 р.

У судовому засіданні 17.09.2024 р. представники сторін надали усні пояснення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.03.2021 р. між Акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - позикодавець) та Державним підприємством "Електроважмаш" (далі - позичальник) було укладено договір № 010/21/10 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги (далі - договір-1).

Відповідно до п. 1.1 договору-1 позикодавець надає позичальнику безпроцентну поворотну фінансову допомогу на зворотній основі, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п. 3.2 договору-1 розмір допомоги, яку позикодавець надає позичальнику, становить 40000000,00 грн.

У відповідності до п. 5.1 договору-1 позичальник зобов`язується повернути позикодавцю повну суму допомоги шляхом її перерахування на рахунок позикодавця, що зазначений у реквізитах договору не пізніше 31.05.2021 р. включно.

22.03.2021 р. між Акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - позикодавець) та Державним підприємством "Електроважмаш" (далі - позичальник) було укладено договір № 014/21/10 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги (далі - договір-2).

Відповідно до п. 1.1 договору-2 позикодавець надає позичальнику безпроцентну поворотну фінансову допомогу на зворотній основі, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

За п. 3.2 договору-2 розмір допомоги, яку позикодавець надає позичальнику, становить 50000000,00 грн.

Як передбачено п. 5.1 договору-2, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю повну суму допомоги шляхом її перерахування на рахунок позикодавця, що зазначений у реквізитах договору, не пізніше 31.05.2021 р. включно.

В разі порушення позичальником строків повернення допомоги, передбачених договорами, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,1% від суми несплаченої або несвоєчасно повернутої допомоги за кожний день такого прострочення, але не більше 5% від суми допомоги, а у випадку прострочення повернення суми допомоги більше ніж на 30 календарних днів позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми допомоги (п. 6.2 договорів).

На виконання умов укладених договорів Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" перерахувало на рахунок Державного підприємства "Електроважмаш" 02.03.2021 р. 40000000,00 грн та 22.03.2021 р. 50000000,00 грн, що підтверджується роздруківками банківських виписок.

27.08.2021 р. позивач звернувся до відповідача з листом № 261-22/03 з проханням здійснити реструктуризацію боргу шляхом укладення договорів про порядок повернення фінансовою допомоги.

13.10.2021 р. між Акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - кредитор) та Державним підприємством "Електроважмаш" (далі - боржник) укладено договір № 072/21/10 про порядок повернення фінансової допомоги за договором № 010/21/10 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 01.03.2021 р. та договір № 073/21/10 про порядок повернення фінансової допомоги за договором № 014/21/10 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 22.03.2021 р.

У відповідності до п. 1.1 вказаних договорів сторони підтвердили наявність боржника за договором № 010/21/10 у розмірі 40000000,00 грн основного боргу, 493150,68 грн пені та за договором № 014/21/10 у розмірі 50000000,00 грн основного боргу, 965753,42 грн пені станом на 01.07.2021 р.

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 31.03.2021 р. № 248-р "Про погодження перетворення державного підприємства "Завод "Електроважмаш" в акціонерне товариство" погоджено з пропозицією Фонду державного майна України щодо перетворення Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" в акціонерне товариство у процесі приватизації.

Наказом Фонду державного майна України від 09.09.2021 р. № 1570 припинено Акціонерне товариство "Завод "Електроважмаш" шляхом приєднання до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини".

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що оспорювані договори, на думку позивача, були укладені відповідачем з порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України № 899 від 03.10.2012 р., оскільки останній є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки, тому на нього розповсюджується обмеження щодо підписання договорів при незатвердженні річного фінансового плану.

Відповідач у свою чергу зазначає, що позивачем необґрунтовано здійснено посилання на невідповідність укладених договорів приписам постанови Кабінету Міністрів України № 899 від 03.10.2012 р., оскільки надання поворотної фінансової допомоги не є витратами (витратною операцію), обмеження на здійснення яких встановлено вказаною постановою та не призводить до зменшення активів або збільшення зобов`язань, не зменшує власний капітал товариства, а тому не є витратами в розумінні бухгалтерського обліку та законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із правочинів.

Як передбачено ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це іншій стороні договору. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у 20-денний строк після одержання пропозиції повідомляє іншу сторону про результати такого розгляду.

Таким чином, зміна умов договору відбувається за згодою обох сторін.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як передбачено п. 1 ч. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку" № 899 від 03.10.2012 р., суб`єкти господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку: можуть здійснювати витрати, які безпосередньо пов`язані з виробництвом та реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг). При цьому забороняється здійснювати витрати на:

- капітальні інвестиції (за винятком випадків, рішення щодо яких прийнято Кабінетом Міністрів України);

- придбання та оренду легкових автомобілів;

- маркетингові та інформаційно-консультаційні послуги;

- консалтингові послуги;

- страхування (крім витрат на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, обов`язкове страхування та страхування відповідно до міжнародних договорів);

- представницькі заходи;

- виробництво та розповсюдження реклами;

- благодійну, спонсорську та іншу допомогу;

- відрахування до резерву сумнівних боргів;

не можуть здійснювати продаж, списання державного майна, виплату винагороди (премії) керівникам.

Відповідно до п. 4.25 (б) Концептуальних основ фінансової звітності, виданих Радою з Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку, витрати - це зменшення економічних вигід протягом облікового періоду у вигляді вибуття чи амортизації активів або у вигляді виникнення зобов`язань, результатом чого є зменшення власного капіталу, за винятком зменшення, пов`язаного з виплатами учасникам.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому; власний капітал - різниця між активами і зобов`язаннями підприємства.

Вбачається, що укладені між сторонами договори 010/21/10 від 01.03.2021 р. та № 014/21/10 від 22.03.2021 р. за своєю правовою природою є договорами позики, якими встановлено безвідсоткову передачу грошових коштів на зворотній основі.

За ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", укладаючи договори № 010/21/10 від 01.03.2021 р. та № 014/21/10 від 22.03.2021 р., не понесло витрат в розумінні нормативних актів про бухгалтерський облік та законодавства України, оскільки фінансові операції, які відбулися внаслідок укладення зазначених договорів, не призвели до зменшення капіталу товариства. Товариство отримало в своє розпорядження актив у вигляді кредиторського права на стягнення з боржника заборгованості.

При цьому, за порушення виконання зобов`язання кредитор має право на відшкодування інфляційних втрат та отримання три відсотків річних від суми заборгованості, а тому товариство, надаючи відповідну грошову суму у користування, не несе витрат у зв`язку із знеціненням фінансового активу.

Також постановою Кабінету Міністрі України № 899 від 03.10.2012 р. не встановлено прямої заборони на укладення товариством договорів про надання позики або інших договорів щодо фінансових зобов`язань, які не передбачають витрат для товариства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що договори № 010/21/10 від 01.03.2021 р. та № 014/21/10 від 22.03.2021 р. укладені на підставі вільного волевиявлення сторін та в межах чинного законодавства України, а тому позовні вимоги про визнання недійсними зазначених договорів є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вимога позивача про визнання недійсними договорів № 072/21/10 та № 073/21/10 від 13.10.2021 р. також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від основної, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 24.06.2024 р. у справі № 910/2041/24 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правильним вирішенням справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 24.06.2024 р. у справі № 910/2041/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 23.09.2024 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

Л.Г. Сітайло