ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 922/1970/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,

за участю представників сторін:

прокурора - Керничного Н. І.,

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - не з`явилися,

відповідача-3 - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи -підприємця Стаматіної (Гільової) Поліни Геннадіївни

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 (колегія суддів: Геза Т. Д. - головуючий, Мартюхіна Н. О., Плахов О. В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 (суддя - Шарко Л. В.) у справі

за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1

до 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 3) Фізичної особи - підприємця Гільової Поліни Геннадіївни

про скасування рішення, визнання договору недійсним та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління) та Фізичної особи - підприємця Гільової Поліни Геннадіївни (далі - ФОП Гільова П. Г.), в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині пункту 35 додатку до рішення;

- визнати недійсним у повному обсязі договір від 28.11.2017 № 5521-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 19-1-:-19-3 площею 33,7 м2, 2-го поверху № 23-1 площею 47,2 м2 та 1/2 частини місця спільного користування №площею 4,3 м2, загальною площею 85,2 м2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-3", вартістю 416 568,00 грн, укладений між Управлінням та ФОП Гільовою П. Г.;

- зобов`язати ФОП Гільову П. Г. повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 19-1-:-19-3 площею 33,7 м2, 2-го поверху № 23-1 площею 47,2 м2 та 1/2 частини місця спільного користування №площею 4,3 м2, загальною площею 85,2 м2 та вартістю 416 568 грн, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-3";

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор зазначав про незаконність обраного Харківською міською радою способу приватизації нерухомого майна шляхом викупу орендарем. Прокурор стверджував, що такий спосіб приватизації у цьому випадку суперечить інтересам держави і територіальної громади м. Харкова. Прокурор посилався на те, що звіт про оцінку майна, договір оренди комунального майна від 04.08.2016 № 4157, договір купівлі-продажу від 28.11.2017, заявка орендаря із проханням надати дозвіл на приватизацію не містять будь-яких відомостей про поліпшення орендованого майна, орендар не подавав до органу приватизації документів на підтвердження здійснення невід`ємних поліпшень, виконаних за час оренди цього майна. Тому, за твердженням Прокурора, приватизація нежитлових приміщень була проведена з порушенням чинного законодавства.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Згідно з рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2019 у справі № 922/1970/19 у позові Прокурора відмовлено.

2.2. Відповідно до постанови Східного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 2019 у справі № 922/1970/19 рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2019 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 у справі № 922/1970/19 залишено без змін.

2.3. Згідно з постановою Верховного Суду від 23.06.2020 2019 у справі № 922/1970/19 постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 і рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2019 у справі № 922/1970/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

2.4. Рішенням Господарського суд Харківської області від 22.04.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 у справі № 922/1970/19, позовні вимоги Прокурора задовольнив повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині пункту 35 додатку до рішення.

Визнано недійсним у повному обсязі договір від 28.11.2017 № 5521-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 19-1-:-19-3 площею 33,7 м2, 2-го поверху № 23-1 площею 47,2 м2 та 1/2 частини місця спільного користування №площею 4,3 м2, загальною площею 85,2 м2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-3", вартістю 416 568 грн, укладений між Управлінням та ФОП Гільовою П. Г.

Зобов`язано ФОП Гільову П. Г. повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 19-1-:-19-3 площею 33,7 м2, 2-го поверху № 23-1 площею 47,2 м2 та 1/2 частини місця спільного користування №площею 4,3 м2, загальною площею 85,2 м2 та вартістю 416 568 грн, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-3".

2.5. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16, виходив із того, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації майна шляхом викупу орендарем, обраний нею спосіб приватизації суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки фактично свідчить про умисне непроведення конкурсного продажу об`єктів (аукціон або конкурс), що виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості.

Суд першої інстанції зазначив, що Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачає виникнення в орендаря права на викуп майна у разі, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення. Проте суд першої інстанції встановив, що відповідачами не спростовано тверджень Прокурора про те, що в звітах про оцінку майна, договорі оренди та додаткових угодах до нього, договорах купівлі-продажу, заявці орендаря із проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні; орендарем до органу приватизації не подавались документи, передбачені пунктом 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України 27.02.2004 № 377. Суд першої інстанції зазначив, що здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися, як вираження волі територіальної громади, тому дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений із порушенням вимог статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С суд першої інстанції зазначив про обґрунтованість вимоги Прокурора до ФОП Гільової П. Г. про зобов`язання повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення. Суд першої інстанції також зазначив, що встановлені ним порушення під час приватизації допущені не лише Харківською міською радою та Управлінням, але й набувачем майна - ФОП Гільовою П. Г., тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо втручання держави у право на мирне володіння майном, оскільки отримання набувачем майна було здійснено незаконним шляхом.

2.6. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що пункт 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 №412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" прийнятий із порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а відтак є незаконним та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачені статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна". Тому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С, оскільки договір укладений із порушенням вимог статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України. Суд апеляційної інстанції зауважив, що у зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С та, враховуючи відсутність поліпшень спірного майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги Прокурора до ФОП Гільової П. Г. про зобов`язання повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення.

3. Короткий зміст касаційних скарг та заперечень на них

3.1. Харківська міська рада, Управління та ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами.

3.2. Харківська міська рада, звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пунктів 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та просить Верховний Суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 у справі № 922/1970/19, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Прокурора відмовити.

3.3. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, Харківська міська рада зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, статтю 131-1 Конституції України, статтю 23 Закону "Про прокуратуру", а також порушив норми процесуального права, зокрема, статті 2, 4, 7, 11, частину 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.

Крім того, Харківська міська рада зазначає, що суд апеляційної інстанції послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 та висновки Верховного Суду у спорах, що виникли з подібних правовідносин щодо приватизації шляхом викупу комунального майна територіальної громади м. Харкова за участю Харківської міської ради та Управління комунального майна Харківської міської ради. Однак, як стверджує скаржник, за результатами розгляду справи № 922/1030/20 Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 сформулював інший висновок, ніж у справі № 922/623/20, зокрема щодо неефективності обраного Прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова та відсутності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова". Харківська міська рада зазначає, що правовідносини у справі № 922/1030/20 є подібними зі справою № 922/1970/19, тому наявні підстави для відступлення від висновків Верховного Суду, застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

3.4. Управління, звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пунктів 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та просить Верховний Суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 у справі № 922/1970/19, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Прокурора відмовити.

3.5. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, Управління зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, статтю 131-1 Конституції України, статтю 23 Закону "Про прокуратуру", а також порушив норми процесуального права, зокрема, статті 2, 4, 7, 11, частину 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19. Управління також вважає, що наявні підстави для відступлення від висновків Верховного Суду, застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, та зазначає, що обґрунтування про відступлення від висновків Верховного Суду викладено в клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

3.6. У клопотанні Управління про передачу справи № 922/1970/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду Управління зазначає, що висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 922/623/20, суперечать висновкам Конституційного Суду України, викладеним у рішенні від 01.07.1998 № 9-рп/98 (справа № 1-46/2009) щодо переважного право наймача на придбання орендованого майна шляхом викупу. Скаржник також посилається на те, що за результатами розгляду справи № 922/1030/20 Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 дійшов іншого висновку, ніж у справі № 922/623/20, щодо неефективності обраного Прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова та відсутності підстав для скасування судових рішень у частині відмови у задоволенні позовної вимоги Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова".

3.7. ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г., звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пунктів 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, просить Верховний Суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 у справі № 922/1970/19, ухвалити нове рішення, яким у позові Прокурора відмовити у повному обсязі.

3.8. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме: положення частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 та у постановах Верховного Суду від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15, від 05.12.2019 у справі № 922/668/19, 31.10.2019 у справі № 461/5273/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 03.02.2021 у справі № 390/199/18, від 13.02.2018 у справі № 910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 12.06.2019 у справі № 902/839/16; положення пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як спеціальної норми права щодо статті 777 Цивільного кодексу України як загальної норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17.

ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. зазначає про те, що слід відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2021 у справі № 297/616/17 та 22.01.2021 у справі № 922/623/20, та застосувати до спірних правовідносин положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо права ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. на мирне володіння майном.

3.9. Скаржник також просить стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. судові витрати на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи Східним апеляційним господарським судом, за результатами якого 02.03.2020 ухвалено постанову, у сумі 6000,00 грн; судові витрати на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи Господарським судом Харківської області та Східним апеляційним господарським судом після перегляду 23.06.2020 справи № 922/1970/19 Верховним Судом та її повернення до суду першої інстанції на новий розгляд, за результатами якого постановлені оскаржувані судові рішення, а також за підготовку касаційної скарги у сумі 35 500,00 грн; судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у сумі 2881,50 грн, за подання апеляційної скарги у сумі 4322,25 грн, за подання касаційної скарги у сумі 5880,61 грн.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 04.08.2016 між Управлінням та ФОП Гільовою П. Г. укладено договір оренди № 4157 нежитлових приміщень 1-го поверху № 19-1-:-19-3 площею 33,7 м2; 2-го поверху № 23-1 площею 47,2 м2,1/2 частини місця спільного користування № XIV площею 4,3 м2, загальною площею 85,2 м2, у житловому будинку літ. "А-3", розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

4.2. Відповідно до пункту 5.6 договору оренди від 04.08.2016 № 4157 орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп.

4.3. Згідно з рішенням 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єкта комунальної власності територіальної громади м. Харкова" вирішено здійснити відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).

4.4. Відповідно до пункту 35 додатку 1 до рішення нежитлові приміщення 1-го, 2-го поверхів в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 літ. "А-3" , загальною площею 85,2 м2 підтягали приватизації шляхом викупу ФОП Гільовою П. Г

4.5. На виконання вказаного рішення Управління доручило суб`єкту оціночної діяльності Фізичній особі - підприємцю суб`єкту оціночної діяльності Прокоп`євій І. Б. проведення оцінки вартості майна, нежитлових приміщень загальною площею 85,2 м2, за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-3", станом на 30.11.2016.

4.6. 13.12.2016 проведено рецензування звіту. Згідно з висновком рецензента: звіт представлений суб`єктом оціночної діяльності Прокоп`євою І. Б., виконано згідно із загальноприйнятими нормами міжнародної практики оцінки нерухомості, керуючись стандартами та нормативними документами. Звіт про оцінку майна може бути використаний для визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для приватизації шляхом викупу. Ринкова вартість зазначеного об`єкта складає 347 140 грн без урахування ПДВ.

4.7. 28.11.2017 між Управлінням і ФОП Гільовою П. Г. укладено договір купівлі-продажу № 5521-В-С. Договір нотаріально засвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 4378. Відповідно до акта № 5521-В.С. нежитлові приміщення передані ФОП Гільовій П. Г.

4.8. Спір у цій справі виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради, визнання договору купівлі-продажу від 28.11.2027 № 5521-В-С недійсним, повернення нежитлових приміщень, переданих ФОП Гільовій П. Г.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно з ухвалами Верховного Суду від 08.10.2021 у справі № 922/1970/19 відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Управління, Харківської міської ради, ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19.

Цими ж ухвалами від 08.10.2021 Верховний Суд зупинив касаційне провадження за касаційними скаргами Управління, Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18.

Суд установив, що ухвалою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 07.09.2023 справу № 925/1133/18 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

11.06.2024 Велика Палата Верховного Суду у справі № 925/1133/18 ухвалила постанову, яка була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 17.07.2024.

Верховний Суд постановив ухвалу від 05.08.2024 у справі № 922/1970/19, якою поновив касаційне провадження за касаційними скаргами Управління, Харківської міської ради, ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19.

5.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Отже, суд касаційної інстанції у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги, не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.

5.3. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційних скаргах та відзивах доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги Управління, Харківської міської ради та ФОП ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. належить задовольнити частково з огляду на таке.

5.4. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення майна. Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації майна шляхом викупу орендарем нежитлових приміщень. Прокурор зазначав, що в процесі здійснення процедури відчуження об`єктів нерухомості та укладення спірного договору купівлі-продажу відповідачі порушили вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки, Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017 - 2022 роки, що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади м. Харкова.

5.5. Колегія суддів зазначає, що за змістом частини 1 статті 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (тут і далі - в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення про відчуження об`єктів комунальної власності) з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за групами. До групи "А" належить окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.

5.6. Частиною 2 статті 5-1, частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що об`єкти приватизації, які належать до груп "А", "Д" і "Ж", є об`єктами малої приватизації. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

5.7. Відповідно до статті 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

5.8. З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкової ціни об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації.

5.9. Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (частини 1, 3 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

5.10. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об`єктів групи "А" здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

5.11. Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439.

5.12. Згідно з пунктом 8.1 Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

5.13. Відповідно до пункту 1.1 Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11, її розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.

5.14. За змістом пунктів 5.1, 5.4 Програми приватизації, приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою для кожної групи окремо. Продаж об`єктів групи "А" здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.

5.15. Згідно з пунктом 1.6 Програми приватизації об`єктами приватизації групи А, зокрема, є індивідуально визначене рухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, нежитлові будівлі, споруди та приміщення - незалежно від їх вартості (в тому числі такі, що не увійшли до статутного капіталу відкритих акціонерних товариств).

5.16. Отже, Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Аналогічні висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 та постановах Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19, від 13.04.2021 у справі № 922/2934/19, від 13.04.2021 у справі № 922/3852/19, від 20.06.2023 у справі № 922/243/22.

5.17. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16, виходив із того, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації майна шляхом викупу орендарем, обраний нею спосіб приватизації суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки він фактично свідчить про умисне непроведення конкурсного продажу об`єктів (аукціон або конкурс), що виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості.

Суд першої інстанції зазначив, що Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" пов`язує виникнення в орендаря права на викуп майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення. Проте суд першої інстанції встановив, що відповідачі не спростували тверджень Прокурора про те, що в звітах про оцінку майна, договорі оренди та додаткових угодах до нього, договорах купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні; орендарем до органу приватизації не подавались документи, передбачені пунктом 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України 27.02.2004 № 377. Суд першої інстанції зазначив, що здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися, як вираження волі територіальної громади, тому дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С підлягає визнанню недійсними, оскільки укладений із порушенням вимог статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С суд першої інстанції зазначив про обґрунтованість вимоги Прокурора до ФОП Гільової П. Г. про зобов`язання повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення.

Суд першої інстанції також зазначив, що оскільки ним встановлено неправильне обрання способу приватизації, що є порушенням, допущеним не лише Харківською міською радою та Управлінням, але й набувачем майна - ФОП Гільовою П. Г., тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо втручання держави у право на мирне володіння майном, оскільки отримання набувачем майна було здійснено незаконним шляхом.

5.18. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що пункт 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" прийнятий з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а відтак є незаконним та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачені статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна". Тому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С, оскільки договір укладений з порушенням вимог статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що у зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С та, враховуючи відсутність поліпшень спірного майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги Прокурора до ФОП Гільової П. Г. про зобов`язання повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення.

5.19. Не погодившись із рішенням Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 у справі № 922/1970/19, Харківська міська рада, Управління, ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами.

Харківська міська рада, Управління, ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г., звертаючись із касаційними скаргами, посилаються на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.20. Пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є: неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

5.21. Розглянувши доводи Харківської міської ради, Управління, ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г., які стали підставами для відкриття касаційного провадження у справі № 922/1970/19, Верховний Суд зазначає таке.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.22. Касаційні скарги Харківської міської ради та Управління з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовані тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували положення статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону "Про прокуратуру", а також порушили норми процесуального права, зокрема, статті 2, 4, 7, 11, частину 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.

5.23. Колегія суддів установила, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, на яку посилаються скаржники, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пунктах 42, 45, 47, 55 постанови такі висновки:

"…Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

…Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

…Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

..При вирішенні питання про необхідність звернення до суду з позовом компетентний орган може діяти в умовах конфлікту інтересів - коли порушення інтересів держави, про яке стверджує прокурор, може бути пов`язане з раніше вчиненими протиправними діями цього органу чи бездіяльністю".

5.24. У постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, на яку посилаються скаржники, Верховний Суд дійшов такого висновку:

"5.1. Виходячи із наведених вище положень статті 131-1 Конституції України, статей 4, 43 ГПК України, статей 16, 215 ЦК України, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, яке прокурор визначив в якості відповідача у даній справі, не позбавлене права звернутися у суді із вказаним позовом і до повноважень прокурора не віднесено позбавлення його такого права."

5.25. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, на яку посилаються скаржники, Верховний Суд сформулював висновки щодо визначення прокурором Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Чернігівської райдержадміністрації позивачем, а не відповідачем:

"62. Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що прокурор правильно визначив позивача у цій справі, адже Відділ є стороною спірних правочинів, юридичною особою, яка може від свого імені придбати майнові права та нести обов`язки, яка є розпорядником бюджетних коштів, яка здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України.

63. Порушення інтересів держави обґрунтовано укладенням Відділом оспорюваних додаткових угод всупереч вимог чинного законодавства і інтересам держави, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу поставки.

64. Тобто, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка Відділу щодо захисту порушених інтересів держави".

5.26. Розглянувши наведені доводи скаржників, Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

5.27. Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким визначаються виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

5.28. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

5.29. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

5.30. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено в пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

5.31. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 зазначила, що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

5.32. Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до закінчення розгляду якої зупинялося касаційне провадження у справі № 922/1970/19, вирішувала питання щодо наявності / відсутності підстав для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем у разі, коли орган, уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, прокурор визначив одним із відповідачів, чим обґрунтував відсутність такого органу.

5.33. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зазначила, що процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 Господарського процесуального кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду також у постановах від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Разом з тим таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило би принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.

5.34. У справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на заявлену прокурором вимогу про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив міську раду відповідачем у справі та обґрунтував підстави для представництва інтересів держави відсутністю органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. За обставин справи № 925/1133/18, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор; прокурор не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Черкаську міську раду та/або Держгеокадастр.

5.35. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, узагальнюючи наведені висновки щодо застосування норм права, сформулювала таку правову позицію:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У пунктах 116, 117 постанови від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, яка наразі є останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладено такі висновки:

"Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор".

5.36. Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

5.37. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

5.38. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

5.39. У справі № 922/1970/19, що розглядається, суд апеляційної інстанції, досліджуючи наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі, встановив, що Прокурор при зверненні з цим позовом вказав, що є позивачем, оскільки Харківська міська рада - один із співвідповідачів обрала неправильний спосіб приватизації, який суперечить інтересам територіальної громади. Крім того, Прокурор зазначав, що Управління обізнано про порушення процедури приватизації шляхом викупу орендарем. Цим, як зауважив суд апеляційної інстанції, Прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто навів підставу для представництва інтересів держави.

5.40. Оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що Прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави у цій справі, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Харківську міську раду і Управління співвідповідачами у цій справі, тому Верховний Суд вважає, що доводи скаржників про непідтвердження Прокурором підстав для представництва інтересів держави у цій справі та неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, є безпідставними.

Харківська міська рада та Управління за встановлених судами обставин не повинні (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачами у цій справі за позовом Прокурора, спрямованим на відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади м. Харкова. З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає і про те, що Прокурор не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Харківську міську раду та/або її виконавчий орган.

Отже, доводи Харківської міської ради та Управління про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону "Про прокуратуру", а також статей 2, 4, 7, 11, частину 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися.

5.41. Касаційна скарга ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували положення статті 228 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 та у постановах Верховного Суду від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15, від 05.12.2019 у справі № 922/668/19, 31.10.2019 у справі № 461/5273/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 03.02.2021 у справі № 390/199/18, від 13.02.2018 у справі № 910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 12.06.2019 у справі № 902/839/16; положення пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як спеціальної норми права, щодо статті 777 Цивільного кодексу України як загальної норми без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 6-334/3161/17).

5.42. ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. у касаційній скарзі не погоджується із тим, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи вимогу Прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2027 № 5521-В-С, застосували положення статті 228 Цивільного кодексу України. Скаржник вважає, що в силу об`єктивних причин та розумної обачності у 2017 році вона не могла ані знати, ані припустити те, що усталена практика застосування Управлінням статті 289 Господарського кодексу України та статті 777 Цивільного кодексу України під час укладення з орендарями договорів купівлі-продажу за відсутності поліпшень вартості такого майна у 2019 може бути поставлена під сумнів.

5.43. Як зазначає скаржник, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, зокрема у пунктах 69, 74 наведено такі висновки:

"…якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

…Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

5.44. У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15, на яку посилається ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г., сформульовано такі висновки:

"Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

5.45. ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. зазначає, що подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 922/668/19, від 31.10.2019 у справі № 461/5273/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 03.02.2021 у справі № 390/199/18.

5.46. Скаржник стверджує, що аналогічний висновок про те, що доказом вини може бути вирок суду, ухвалений у кримінальній справі, викладений у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

5.47. ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. посилається на те, що у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 911/2574/18 сформульовано, зокрема, такий висновок:

"При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Наявність умислу у сторін означає, що вони, виходячи з обставин справи, усвідомлюють або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов`язання і суперечність його мети публічному порядку інтересам держави та суспільства) та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

5.48. Як зазначає скаржник, правовий висновок щодо застосування статті 228 Цивільного кодексу України також викладений Верховним Судом у постановах від 13.02.2018 у справі № 910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 12.06.2019 у справі № 902/839/16.

За твердженням скаржника, згідно з правовими позиціями, наведеними у цих постановах Верховного Суду, вирішуючи питання про застосування правових наслідків за приписами частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, протиправні наслідки цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона (вони), виходячи з обставин, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

5.49. Колегія суддів зазначає, що однією з позовних вимог Прокурора у цій справі є вимога про визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу від 28.11.2017 №5521-В-С. Обґрунтовуючи вимоги про визнання цього правочину недійсним, Прокурор посилався, зокрема, на положеннями статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.

5.50. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).

5.51. Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

5.52. Колегія суддів зазначає, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 (у подібних правовідносинах) викладено такий правовий висновок:

"Порушення, допущені органами публічної влади під час визначення умов та порядку приватизації, не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними та повернення приватизованого майна державі з порушенням права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися в загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Покупець, який за відсутності в нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування із заявою про приватизацію орендованого майна шляхом викупу, є недобросовісним".

5.53. У справі № 922/1970/19, що розглядається, як зазначили суди попередніх інстанцій, Прокурор стверджував, що досудовим розслідуванням встановлено, що в звітах про оцінку майна, договорі оренди та додаткових угодах до нього, договорах купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. Орендарем до органу приватизації, тобто до Управління, не подавались документи, передбачені пунктом 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.

5.54. Крім того, як зауважили суди, Прокурор вказував про те, що Управління та набувач майна - ФОП Гільова П. Г. були обізнані про порушення процедури приватизації шляхом викупу орендарем, а не шляхом аукціону чи конкурсу, оскільки в договорі купівлі-продажу наявні посилання на Програму приватизації, у якій було зазначено підстави для викупу. Відсутність поліпшень орендованого майна як одна з необхідних умов для застосування конкурсної процедури його приватизації, як стверджував Прокурор, є подією (юридичним фактом), на яку має вплив виключно така особа, як орендар (покупець, набувач), а подання до органу приватизації документів, передбачених пунктом 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації від 27.02.2004 № 377, є виключно залежною від орендаря подією.

5.55. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що відповідачі не спростували тверджень Прокурора про те, що у звітах про оцінку майна, договорі оренди та додаткових угодах до нього, договорах купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні; орендарем до органу приватизації, тобто до Управління, не подавались документи, передбачені пунктом 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації від 27.02.2004 № 377.

5.56. Суд апеляційної інстанції зазначив, що звернення покупця до органів місцевого самоврядування про приватизацію орендованого нежитлового приміщення за відсутності наданих доказів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, є протиправним, оскільки суперечить пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачені статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна".

5.57. Оскільки зміст договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, тому господарські суди дійшли висновку про визнання його недійсним.

Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи вимогу Прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2027 № 5521-В-С, послалися на положення статті 228 Цивільного кодексу України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки посилання на зазначену статтю не призвело до ухвалення судами незаконного рішення. Суди встановили, що викуп орендованого майна ФОП Гільовою П. Г. здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", а тому дійшли висновку про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

5.58. ФОП Стаматіна (Гільова) П. Г. у касаційній скарзі зазначає, що застосування судами пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як спеціальної норми права відносно статті 777 Цивільного кодексу України як загальної норми, є неправильним, здійсненим без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17.

5.59. Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 викладено, зокрема, висновок щодо пріоритетності застосування положень Цивільного кодексу України у справі про визнання недійсним свідоцтва про права власності на квартиру. Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012, Закон № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статтю 4 Цивільного кодексу України, сформулювала такий висновок:

"Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином".

5.60. Колегія суддів зазначає, що у справі № 922/1970/19, спірні правовідносини виникли в процесі здійснення процедури відчуження об`єктів нерухомості та укладення договору купівлі-продажу, відповідачі під час проведення приватизації орендованого майна порушили вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки.

5.61. Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

За змістом частини 1 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori); "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali)" "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Отже, спірні правовідносини врегульовані нормами спеціального законодавства, тому "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali), відтак доводи скаржника про неправильне застосування судами до спірних правовідносин пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як спеціальної норми є необґрунтованими. Крім того, висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 від 22.06.2021 у справі 334/3161/17, на який посилається скаржник, не є релевантним до спірних правовідносин. Цей висновок сформульований для застосування до правовідносин у справі № 334/3161/17, втім правовідносини у справі № 334/3161/17 (про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру) не є подібними за змістом зі спірними правовідносинами у цій справі № 922/1970/19, що розглядається, оскільки спірні правовідносини у справі № 922/1970/19 виникли під час приватизації, порядок проведення якої регулюються спеціальним законодавством, яке підлягає пріоритетному застосуванню порівняно з нормами Цивільного кодексу України.

5.62. За наведених обставин необґрунтованими є доводи скаржника про те, що застосування судами пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як спеціальної норми права відносно статті 777 Цивільного кодексу України як загальної норми, є неправильним та суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.63. Касаційні скарги Харківської міської ради та Управління з посиланням на положення пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовані тим, що, на думку скаржників, слід відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

При цьому скаржники зазначають, що у постанові від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20 Верховний Суд у подібних правовідносинах сформулював інший висновок, ніж у справі № 922/623/20, зокрема, щодо неефективності обраного Прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова та відсутності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова". Харківська міська рада та Управління зазначають, що правовідносини у справі № 922/1030/20 є подібними зі справою № 922/1970/19, тому наявні підстави для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

5.64. Касаційна скарга ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. із посиланням на положення пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що слід відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2021 у справі № 297/616/17 та від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо права відповідачки на мирне володіння майном.

5.65. Колегія суддів зазначає, що згідно з абзацом 3 пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень із зазначених підстав касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частину статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 910/2171/20, від 29.08.2023 у справі № 909/635/22, від 13.12.2022 у справі № 911/1186/20, від 05.07.2022 у справі № 904/3860/19.

Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

5.66. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

5.67. Основним завданням Верховного Суду відповідно до положень частини 1 статті 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики.

Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

5.68. Колегія суддів установила, що в постанові від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, Верховний Суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про відмову в позові повністю відповідає правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.

Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20 зауважив, що у пунктах 47- 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 зазначено таке:

"Обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання рішення Уманської міської ради незаконним та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки, відшкодування шкоди.

Серед способів захисту речових прав ЦК України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 , від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У справі, що переглядається, задоволення позовних вимог Родниківської сільської ради про визнання незаконним та скасування спірного рішення Уманської міської ради про передачу в оренду земельної ділянки третій особі, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав".

Колегія суддів установила, що постанова Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20 ухвалена у подібних правовідносинах зі справою № 922/1970/19, що розглядається (за позовом прокурора до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-ФКФ" про визнання незаконним та скасування рішення про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, визнання недійсним договору купівлі-продажу приватизованого майна та повернення майна).

Вказана постанова Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20 (в частині вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішення про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова) мотивована тим, що постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 офіційно оприлюднено 12.03.2021, тобто вже після подання касаційної скарги у справі (29.12.2020), тому суд касаційної інстанції, керуючись положеннями частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, вийшов за межі доводів касаційної скарги з метою врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо неефективності такого способу захисту прав власника як визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже реалізоване і вичерпало свою дію виконанням.

5.69. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до закінчення розгляду якої зупинялося касаційне провадження у цій справі № 922/1970/19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.

Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 25.06.2024 у справі № 916/697/21.

5.70. За змістом статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

5.71. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду колегія суддів зазначає, що у справі, що розглядається, на час звернення Прокурора з позовом пункт 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" був реалізований та вичерпав свою дію шляхом укладення договору купівлі-продажу від 28.11.2017 № 5521-В-С між ФОП Стаматіною (Гільовою) П. Г. та Управлінням.

Отже, якщо Прокурор вважає, що порушення інтересів держави полягає у незаконній приватизації нежитлових приміщень, то вимога Прокурора про визнання незаконним та скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" є неефективною, тому задоволення такої вимоги Прокурора не призведе до відновлення прав та інтересів позивача.

5.72. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи Управління та Харківської міської ради щодо неефективності способу захисту Прокурора в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", є обґрунтованими. Тому постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19 слід скасувати в частині задоволення позовних вимог Прокурора про визнання незаконним та скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова". В цій частині належить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Прокурора з мотивів неефективності обраного Прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова, оскільки обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від встановлених судом обставин (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18).

5.73. Водночас колегія суддів зазначає, що доводи скаржників, зокрема, Харківської міської ради та Управління про правомірність їх дій при здійсненні ними приватизації, є необґрунтованими з огляду на таке.

Процедура викупу орендарем нежитлових приміщень має здійснюватися саме відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Тому застосування способу приватизації нежитлових приміщень шляхом викупу обмежувався випадками, передбаченими цим законом. Відтак суди попередніх інстанцій, установивши порушення Харківською міською радою порядку і способу приватизації нежитлових приміщень, зокрема, визначених Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", дійшли обґрунтованих висновків про те, що така приватизація порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності. Такі висновки судів не суперечать правовій позиції, сформульованій у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

Отже, в контексті наведених Харківською міською радою та Управлінням доводів про правомірність їх дій при здійсненні ними приватизації, колегія суддів вважає, що підстав для відступу від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, немає.

5.74. Колегія суддів вважає, що доводи ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. про необхідність застосування до спірних правовідносин положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо права відповідачки на мирне володіння майном та необхідність відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 та від 05.02.2020 у справі № 297/616/17, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". З питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 297/616/17 зазначено: "Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна".

Вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій врахували практику Європейського суду з прав людини, зокрема щодо застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суди установили неправильне обрання способу приватизації, та дійшли висновків, що це є порушенням, допущеним не лише Харківською міською радою та Управлінням, але й набувачем майна - ФОП Гільовою П. Г.

Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що в цьому випадку положення практики Європейського суду з прав людини у застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо втручання держави у право на мирне володіння майном не застосовуються, оскільки отримання набувачем майна було здійснено не у спосіб, визначений чинним законодавством.

5.75. Колегія суддів зазначає, що інші доводи наведені у касаційних скаргах Харківської міської ради, ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. та Управління зводяться до незгоди зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, зокрема, щодо порушення органом місцевого самоврядування норм чинного законодавства під час проведення приватизації нежитлових приміщень, а також свідчать про незгоду скаржників з висновками суду апеляційної інстанції щодо застосування положення пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як норми спеціального закону у спірних приватизаційних правовідносинах. Водночас належного та мотивованого обґрунтування для відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, не містять.

5.76. Оскільки викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 правовий висновок щодо підстав для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі та приватизації майна шляхом викупу є чітким, зрозумілим, актуальним, а під час здійснення касаційного провадження у цій справі Верховним Судом не було встановлено наявності підстав для відступлення саме від цих висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, тому Верховний Суд вважає, що в межах цієї справи відсутні правові підстави для відступлення від висновків у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

Водночас Верховний Суд, керуючись положеннями частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до закінчення розгляду якої зупинялося касаційне провадження у справі № 922/1970/19, зокрема щодо неефективності такого способу захисту прав власника як визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже реалізоване і вичерпало свою дію виконанням.

5.77. Доводи Управління, викладені в клопотанні про передачу на Велику Палату Верховного Суду, про невідповідність висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.02.2021 у справі № 922/623/20 та висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10.09.2009 № 31-рп/2009 у справі № 1-46/2009 за конституційним зверненням Приватного підприємства "Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини 2 статті 777 Цивільного кодексу України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна), Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

У цьому Рішенні від 10.09.2009 № 31-рп/2009 у справі № 1-46/2009 Конституційний Суд України зазначив, що на правові відносини найму (оренди) військового майна поширюють свою дію положення частини 2 статті 777 Цивільного кодексу України щодо переважного права наймача (орендаря) на придбання орендованого військового майна у разі його продажу. Водночас у постанові від 22.02.2021 у справі № 922/623/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначала, що положення Цивільного кодексу України, якими передбачено переважне право наймача перед іншими особами на придбання, у разі продажу речі, переданої у найм, є загальними, у той час як спеціальним законом, який регулює порядок приватизації об`єктів малої приватизації, зокрема шляхом викупу, є Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Отже, висновки Верховного Суду не суперечать висновкам, на які посилається Управління.

5.78. З урахуванням наведеного та відповідно до частини 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України та наявність сталої правозастосовчої практики з наведеного питання, а також з огляду на відсутність у клопотанні Управління належного обґрунтування, клопотання Управління про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.

5.79. З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що наведені скаржниками доводи щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права частково підтвердилися під час касаційного провадження.

5.80. Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

6.3. Частиною 1 статті 311 Господарського процесуального кодексу України установлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

6.4. Зважаючи на викладене, касаційні скарги Управління, Харківської міської ради та ФОП Стаматіної (Гільової) П. Г. необхідно задовольнити частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19 належить скасувати в частині задоволення позовних вимог Прокурора про визнання незаконним та скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Прокурора.

В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19 слід залишити без змін.

7. Судові витрати

7.1. Відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

7.2. Оскільки за результатами касаційного перегляду справи рішення та постанова судів попередніх інстанцій належить скасувати в частині задоволення позовних вимог Прокурора про визнання незаконним та скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", а у задоволенні позову в цій частині - відмовити, то судові витрати згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Харківську місцеву прокуратуру № 1.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи - підприємця Стаматіної (Гільової) Поліни Геннадіївни задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 про визнання незаконним та скасування пункту 35 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова". В цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1.

3. В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/1970/19 залишити без змін.

4. Стягнути з Харківської місцевої прокуратури № 1 на користь Харківської міської ради 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

5. Стягнути з Харківської місцевої прокуратури № 1 на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

6. Стягнути з Харківської місцевої прокуратури № 1 на користь Фізичної особи - підприємця Стаматіної (Гільової) Поліни Геннадіївни 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

7. Доручити Господарському суду Харківської області видати накази на виконання цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак