ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2024 р. Справа№ 911/735/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

без виклику і повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області

від 06.06.2024

у справі №911/735/24 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Лукашука Леоніда Івановича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 23 401, 93 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року Комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лукашука Леоніда Івановича про стягнення 23 401,93 грн, що складається з: 14868,33 грн - основний борг; 1653,10 грн - 3% річних за період з 21.11.2017 по 10.03.2024; 6 880,50 грн - втрати від інфляції за період з грудня 2017 року по лютий 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач, який орендує нежитлове приміщення, за період з жовтня 2017 року по вересень 2022 року не здійснював оплату втрат теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку, де розташовано таке приміщення, за адресою м. Вишгород, пр-т. Мазепи,7.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.06.2024 у справі № 911/735/24 відмовлено повністю у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у справі є неналежним відповідачем, тобто не є особою, що має відповідати за заявленими позовними вимогами, оскільки не є власником спірного нежитлового приміщення та не уклав відповідного договору на послуги з опалення (утрат) місць загального користування, що надавалися позивачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради звернулося до суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення відповідно до якого задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.

Доводи апелянта зводяться до того, що умовами договорів оренди, укладених між позивачем та третьою особою, було чітко передбачено, що власник нежитлового приміщення (третя особа), по якому нині стягується заборгованість, зобов`язав відповідачу зобов`язав на час дії відповідних договорів, укладати договори на отримання житлово-комунальних послуг з відповідними виконавцями таких послуг та оплачувати їх.

Тобто відповідності до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник приміщення надав відповідну згоду відповідачу щодо користування нежитловим приміщенням і при цьому сторони визначали обов`язок саме відповідача, щодо оплати комунальних послуг, які надаються і відповідно стосуються зазначеного службового приміщення.

Разом з тим, суд першої інстанції виносячи оскаржуване рішення, не врахував зазначених вище обставин та не врахував того, що уникнення відповідачем у справі обов`язку щодо укладення відповідного договору з апелянтом, перш за все суперечить вимогам самих договорів оренди нежитлового приміщення на підставі яких останній здійснює відповідну підприємницьку діяльність у вказаному приміщені, не врахував вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно помилково дійшов висновку про те, що відповідач на сьогоднішній день не уклав відповідного договору на послуги з опалення місць загального користування з апелянтом, а тому дійшов помилкового висновку про те, що відповідач у нашій справі є неналежним відповідачем.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, необ`єктивною, надуманою та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, у зв`язку з чим відповідач просить залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2024 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/735/24. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 06.06.2024 до надходження матеріалів справи №911/735/24 з Господарського суду Київської області.

17.07.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/735/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 06.06.2024 у справі №911/735/24; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи; встановлено учасникам справи строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 10 днів з моменту отримання даної ухвали.

Частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Відповідно до частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, на підставі договору №01-58 від 07.10.2010 купівлі-продажу шляхом викупу орендарем стоматологічної клініки (нежитлового приміщення) НОМЕР_1, який укладено між Фондом комунального майна Вишгородського району та ФОП Лукашук Л.І., посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2582, відповідач - ФОП Лукашук Л.І. набув право власності на нежитлове приміщення № 55, загальною площею 142,7кв.м, яке розташовано в підвалі та на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що право власності на об`єкт приватизації переходить до покупця з моменту повної його сплати та державної реєстрації договору в порядку, передбаченому законодавством.

На підтвердження того, що відповідне приміщення на момент укладення вказаного договору та набуття права власності відключено від централізованої системи опалення відповідачем надано:

- лист ФОП Лукашука Л.І., адресований директору КПЖ і КГ Вишгородської міської ради, про надання дозволу на демонтаж системи централізованого опалення та обладнання орендованого нежитлового приміщення автономним опаленням;

- розпорядження директора КПЖ і КГ Вишгородської міської ради від 21.01.2008, що адресовано начальнику ремонтної дільниці, про необхідність проведення робіт по відключенню від системи опалення орендованого ФОП Лукашуком Л.І. приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;

- акт приймання виконаних робіт від 29.01.2008, що затверджений заступником директора по виробництву КПЖ і КГ Вишгородської міської ради Лесиком Г.В., який складено на підтвердження факту виконання робіт по відключенню від системи централізованого опалення приміщення - першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 ;

- акт від 01.11.2008, що затверджений заступником директора по виробництву КПЖ і КГ Вишгородської міської ради Лесиком Г.В., складений за результатами обстеження комісією у складі представників КПЖ і КГ, яким зафіксовано факт відключення від системи опалення шляхом демонтажу опалювальних приладів та ізолювання транзитних стояків систем опалення приміщення стоматологічної поліклініки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №510008 від 26.03.2024, за третьою особою - ОСОБА_1 на підставі договору дарування №240 від 14.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А., 14.02.2017 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_1 (стоматологічна клініка), загальною площею 142,7кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 15.02.2017 між ОСОБА_1 (орендодавець) та Лукашуком Л.І. (орендар) укладено договір б/н оренди нежитлового приміщення (далі - договір оренди від 15.02.2017), відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає в тимчасове платне користування (оренду), а орендар приймає для здійснення власної підприємницької діяльності (надання стоматологічних послуг) нежитлове приміщення НОМЕР_1, площею 142,7кв.м, (стоматологічна клініка), розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з пп.3.1.8 договору оренди від 15.02.2017 орендар зобов`язується укладати договори з підприємствами житлово-комунального господарства стосовно надання комунальних послуг (опалення, водопостачання, водовідведення, забезпечення електроенергією, прибирання сміття та інше) та своєчасно сплачувати рахунки та експлуатаційні витрати; нести повну юридичну відповідальність (в тому числі матеріальну) за несвоєчасне укладання цих договорів, невиконання цих договорів тощо.

Цей договір оренди укладається сторонами на строк з 15.02.2017 до 14.02.2022 (п.5.1 договору оренди №1).

У зв`язку із закінченням строку дії договору від 14.02.2017, 15.02.2022 відповідачем та третьою особою укладено аналогічного змісту договір оренди цього ж нежитлового приміщення.

Договір від 15.02.2022, як передбачено у п.5.1, укладено на строк з 15.02.2022 до 14.02.2025.

Звертаючись з даним позовом до суду, КП "Вишгородтепломережа" ВМР зазначає, що за результатами роботи тимчасової комісії, що створена розпорядженням міського голови №9 від 22.01.2016 та відбулась 2 та 3 лютого 2016 року в нежитлових приміщеннях будинку АДРЕСА_2 , складено акт від 03.02.2016, яким, зокрема, встановлено, що в приміщеннях першого поверху, які займає стоматологічна клініка, відкритих неізольованих стояків опалення не виявлено, а приватним підприємцем Лукашуком Л.І. надані документи про відключення від системи опалення приміщення стоматологічної клініки (п.2 акту).

За результатами роботи тимчасової комісії щодо вивчення та дослідження питання сплати комерційними підприємствами за постачання тепла в будинку АДРЕСА_2 , комісією рекомендовано всім підприємцям, що займають нежитлові приміщення: звернутись в спеціалізовану організацію, яка має відповідні ліцензії, для виконання розрахунку втрат тепла в трубах опалення, які транзитом проходять через їх приміщення до житлового будинку; після виконання розрахунку втрат тепла в трубах опалення, які транзитом проходять через їх приміщення до житлового будинку, укласти договір з енергопостачальною організацією - Вишгородським районним комунальним підприємством "Вишгородтепломережа" на постачання тепла.

Рішенням Вишгородської міської ради Київської області від 06.08.2021 №10/1 "Про безоплатне прийняття юридичної особи - Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" та майна у комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради із спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вишгородського району" безоплатно прийнято у комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради із спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вишгородського району Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" (п.1 рішення).

Як передбачено п.п.1.1, 2.2.3, 2.2.4 статуту КП "Вишгородтепломережа" ВМР (затверджений рішенням Вишгородської міської ради від 06.08.2021 №10/1), КП "Вишгородтепломережа" є правонаступником Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа", до основних напрямків позивача належить: виробництво теплової енергії, в т.ч., що виробляється на теплоелектроцентралях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, гарячої та холодної води населенню, підприємствам, установам та організаціям; забезпечення функціонування мереж теплопостачання і водопостачання.

Так, судом встановлено, що 10.08.2016 за вих. №1262/08 на адресу відповідача, КП "Вишгородтепломережа" ВМР направлено розрахунок втрат теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку, два примірники договору про надання послуг з централізованого опалення місць загального користування.

У відповідь на вказаний лист, відповідач повідомив позивача (вх.1418 від 18.10.2016) про відсутність підстав для укладання договору, посилаючись на те, що не є споживачем таких послуг.

Листом 07.11.2016 №1987/08 позивач повторно звернувся на адресу відповідача щодо укладення договору про надання послуг з централізованого опалення місць загального користування.

У відповідь на вказаний лист відповідач просив роз`яснити застосування у розрахунку певних вихідних даних.

Відповідач листом від 13.12.201 .№2151/09 надав відповідні роз`яснення, щодо показників температури, розміру затвердженого тарифу, порядку розрахунку.

Листом, що зареєстрований позивачем за вх.№229 від 10.05.2017, відповідач повідомив про відсутність будь-яких правових підстав для підписання направлених актів надання послуг та оплати за рахунком.

Листом від 08.06.2017 №1032/08 позивач повторно повідомив відповідача про необхідність здійснення ним оплати втрат теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку.

У відповідь на відповідний лист відповідач вказав на втрату чинності методики, за якою йому здійснюють нарахування втрат теплової енергії розподільчими трубами системи опалення будинку, необхідність надання відповідей на його зауваження та питання.

У відповідь на вказаний лист, позивач листом від 07.08.2017 №1171/09 повідомив відповідача про необхідність укладення надісланого раніше договору, а також те, що розрахунок втрат теплової енергії здійснений лише за трубопроводи, які проходять через орендоване відповідачем приміщення.

Відповідач на адресу позивача направив лист від 03.10.2017, у якому повідомив, про суперечність позиції позивача відносно підстав нарахування такої плати та її розміру, необхідність надання ним показників засобу обліку теплової енергії.

Листом від 02.11.2017 №1471/08 позивач роз`яснив порядок та підстави здійсненого нарахування втрат теплової енергії відповідачу.

До позовної заяви КП "Вишгородтепломережа" ВМР долучено акти надання послуг за період з жовтня 2021 року по вересень 2022 року, з урахуванням проведення коригування заборгованості за листопад-грудень 2020 року та січень 2021 року, на загальну суму 14 868,43грн, які підписані лише позивачем, а саме:

№1485 від 31.10.2017 на суму 134,38грн;

№1765 від 30.11.2017 на суму 389,72грн;

№1986 від 29.12.2017 на суму 474,61грн;

№264 від 31.01.2018 на суму 484,26грн;

№501 від 28.02.2018 на суму 437,95грн;

№750 від 31.03.2018 на суму 484,26грн;

№221 від 31.01.2019 на суму 1 458,65грн;

№480 від 28.02.2019 на суму 366,66грн;

№777 від 31.03.2019 на суму 405,42грн;

№1436 від 30.11.2019 на суму 506,50грн;

№1732 від 31.12.2019 на суму 523,18грн;

№164 від 31.01.2020 на суму 503,25грн;

№489 від 29.02.2020 на суму 467,58грн;

№779 від 31.03.2020 на суму 499,42грн;

№1035 від 30.04.2020 на суму 95,51грн;

№1837 від 30.11.2020 на суму 676,50грн;

№2142 від 31.12.2020 на суму 499,42грн;

№168 від 31.01.2021 на суму 499,42грн;

№448 від 28.02.2021 на суму 451,66грн;

№698 від 31.03.2021 на суму 346,38грн;

№1037 від 30.04.2021 на суму 133,86грн;

№1436 від 31.10.2021 на суму 376,17грн;

№1688 від 30.11.2021 на суму 942,59грн;

№1881 від 31.12.2021 на суму 1 002,45грн;

№113 від 31.01.2022 на суму 1 002,45грн;

№438 від 28.02.2022 на суму 909,75грн;

№617 від 31.03.2022 на суму 1 002,45грн;

№749 від 11.04.2022 на суму 282,25грн;

№917 від 31.07.2022 на суму 98,04грн;

№1082 від 31.08.2022 на суму 32,68грн;

№1249 від 30.09.2022 на суму 32,68грн.

Також, на підставі вказаних актів позивачем виставлені відповідачу рахунки на оплату: №1371 від 31.10.2017; №1626 від 30.11.2017; №1855 від 29.12.2017; №259 від 31.01.2018; №497 від 28.02.2018; №742 від 31.03.2018; №220 від 31.01.2019; №478 від 28.02.2019; №761 від 31.03.2019; №1364 від 30.11.2019; №1653 від 31.12.2019; №176 від 31.01.2020; №491 від 29.02.2020; №176 від 31.01.2020; №768 від 31.03.2020; №1018 від 30.04.2020; №1754 від 30.11.2020; №2051 від 31.12.2020; №162 від 31.01.2021; №426 від 28.02.2021; №670 від 31.03.2021; №993 від 30.04.2021; №1337 від 31.10.2021; №1586 від 30.11.2021; №1775 від 31.12.2021; №112 від 31.01.2022; №432 від 28.02.2022; №609 від 31.03.2022; №738 від 11.04.2022; №897 від 31.07.2022; №1063 від 31.08.2022; №1230 від 30.09.2022.

В підтвердження направлення вищевказаних актів та рахунків, позивачем до матеріалів справи долучено копії згрупованих поштових відправлень, списки згрупованих відправлень, фіскальні чеки, а також виписки з журналів виконання заявок та надання рахунків, квитанцій, повідомлень, що не містять підписи відповідача або уповноваженої ним особи у отриманні таких документів (т.1 а.с.57,зворот-67; 68,зворот-69; 70,зворот-71; 72, зворот - 76; 77, зворот - 79; 80, зворот - 86; 87, зворот - 89; 90, зворот - 92; 93, зворот -95; 96, зворот - 98; 99, зворот - 101; 102, зворот - 104; 105, зворот - 107; 108, зворот - 109).

Тариф на теплову енергію у спірний період, а також послуги з централізованого опалення для потреб населення, інших споживачів визначений постановами НКРЕКП від 29.09.2016 №1757, 02.12.2016 №2126, 01.02.2017 №151, а також рішення Вишгородської міської ради Київської області від 19.10.2017 №310-23-VII, від 21.12.2017 №388-25-VII, від 29.11.2018 №502-33-VII, від 20.08.2019 №648-39-VII, від 12.12.2019 №698-41-VII, від 16.10.2020 №869-51-VII, від 28.09.2021 №445, від 29.11.2021 №536. від 26.10.2022 №260.

Окрім того, позивач направляв позивачу претензії від 06.08.2019 №780/08 та 01.12.2021 №2713/08 щодо здійснення оплати втрат теплової енергії, на підтвердження чого надано копії фіскальних чеків та копію списку.

У зв`язку з нездійсненням відшкодуванням втрат теплової енергії на опалення місць загального користування з жовтня 2017 року по вересень 2022 року, позивач звернувся до суду з даним позовом, окрім того, просить стягнути з відповідача 1653,10 грн - 3% річних за період з 21.11.2017 по 10.03.2024; 6 880,50 грн - втрати від інфляції за період з грудня 2017 року по лютий 2024 року

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Спірні правовідносини з приводу постачання теплової енергії, у тому числі порядок визначення втрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачам, врегульовані Законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" (чинна на момент виникнення спірних правовідносин та втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 85 від 02.02.2022; далі - Правила №630), наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 №359 "Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення" (чинна на момент здійснення позивачем розрахунку та втратила чинність на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №315 від 22.11.2018; далі - Методика №359), наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315 "Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг" (чинна на момент розгляду справи; далі - Методика №315) та іншими нормативними актами, що діяли у спірний період (період, за який позивачем здійснено нарахування оплати - жовтень 2017 року - вересень 2022 року).

При цьому, втрата чинності деякими із вказаних нормативних актів, зокрема Методики №359, станом на 2018 рік або на момент звернення з позовом до суду, не є підставою вважати, що такі акти не підлягають застосуванню, як помилково вважає відповідач, оскільки у певний період часу (протягом строку їх дії) ними регулювались спірні правовідносини сторін, що виникли значно раніше, оскільки втрати позивач вимагає оплатити ще починаючи з жовтня 2017 року.

Так, відповідно до пункту 5 статті1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Положеннями частини 1 статті 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Як визначено частиною 1 статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку

Згідно з абз.6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що одним з основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Між тим, багатоквартирний будинок, у якому розташоване орендоване відповідачем приміщення і яке належить третій особі на праві приватної власності, оснащений системою централізованого опалення і внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Частиною 1 статті 382 Цивільного кодексу України передбачено, що: усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку; спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до п.п.1,2,5,6 статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" надано наступні визначення:

- багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири; у багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;

- спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно з частинами 1,2 статті 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників: спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, третя особа як власник відповідного нежитлового приміщення, що орендує відповідач, у багатоквартирному будинку є співвласником спільного майна такого будинку, у т.ч. конструкцій будинку, допоміжних приміщень багатоквартирного будинку (колясочних, комор, сміттєкамер, горищ, підвалів, шахт і машинних відділень ліфтів, вентиляційних камер та інших підсобних і технічних приміщень), обладнання будинку тощо, яке не може бути виділено в натурі тощо, навіть у випадку, якщо третя особа фактично не користується ними. Разом із тим, як співвласник такого майна, має нести витрати на утримання відповідного майна, у т.ч. опалення місць загального користування, втрат тепла пропорційно до його частки.

Так, частиною 1 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що до обов`язків співвласників багатоквартирного будинку належать, зокрема, забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги тощо.

Як унормовано частинам 2,3 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку": кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника; у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.

Отже, саме на власника майна покладається обов`язок утримувати та належно експлуатувати спільне майно у багатоквартирному будинку.

Згідно з п.28 Правил №630 споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

При цьому, споживачем, зокрема індивідуальним споживачем, як установлено п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з п.1 Методики №315 передбачено, що ця методика встановлює порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання (далі - комунальні послуги), обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.

Визначення та розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, а так само визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення здійснюється відповідно до розділів ІІІ, IV цієї Методики №315.

Відповідно до п.12 розділу IV Методики №315 обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.

Згідно з п.38 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, передбачено, що споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).

Отже, саме на власника приміщення, у т.ч. нежитлового, у багатоквартирному будинку покладається обов`язок щодо виконання якого позивачем у даній справі заявлені вимоги, зважаючи на те, що за згодою власника відповідачем з позивачем не укладеного відповідного договору.

Водночас, як встановлено судом, між позивачем та відповідачем у справі, який не є власником нежитлового приміщення НОМЕР_1 (стоматологічна клініка), розташованого у багатоквартирному будинку АДРЕСА_3 , не укладено договору на постачання теплової енергії і до відповідного приміщення, яке орендує відповідач. Відтак, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що відповідач не брав на себе зобов`язань перед позивачем у справі, а лише у відповідності з умовами вищевказаних договорів оренди має певні зобов`язання перед третьою особою - власником відповідного приміщення.

Так, приписами частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Тобто, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, до особи, яка порушила це право, з метою його захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №910/2062/18.

Відповідно до вимог статті 14 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює диспозитивність господарського судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц та від 25.11.2020 у справі №233/1950/19.

При цьому, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 та від 13.10.2020 №640/22013/18.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради до Фізичної особи-підприємця Лукашука Леоніда Івановича про стягнення оплати втрат теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку за період з жовтня 2017 року по вересень 2022 року.

Водночас, з огляду на встановлені вище обставини справи, ФОП Лукашук Л.П. є неналежним відповідачем, тобто не є особою, яка має відповідати за заявленими вимогами.

При цьому, заміна неналежного відповідача належним здійснюється виключно за заявою відповідача, що передбачено частиною 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України, в силу якої, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Поряд з цим, як встановлено частиною 3 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, у випадку розгляду справи у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання заява про заміну неналежного відповідача належним подається протягом 30 днів з дня відкриття провадження у справі.

Також, слід зазначити, що заміна неналежного відповідача належним у господарському процесі можлива лише у випадку, якщо у разі заміни відповідача належним справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

З огляду на викладене, заявлені позивачем до ФОП Лукашук Л.І. вимоги в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 14 868,33 грн задоволенню не підлягають, як і вимоги про стягнення втрат від інфляції у розмірі 6 880,50грн, 1 653,10грн - 3% річних, які є похідними від основних позовних вимог.

Стосовно заявлених відповідачем та третьою особою заяв про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Разом з тим, у даному випадку суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відмову у позові з даних підстав, а відтак відсутні підстави для застосування позовної давності.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмову у задоволенні позову.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 06.06.2024 у справі № 911/735/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 06.06.2024 у справі № 911/735/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 06.06.2024 у справі № 911/735/24 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/735/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.А. Іоннікова