ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року Справа № 903/1091/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Маціщук А.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного малого підприємства "ЄВРО-В" на рішення Господарського суду Волинської області від 15 липня 2024 року, повний текст судового рішення складено 17 липня 2024 року по справі №903/1091/23 (суддя Дем`як В.М.)

за позовом Приватного малого підприємства ЄВРО-В

до Фізичної особи підприємця Шевчук Анни Іванівни

про стягнення 198 900 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Приватне мале підприємство ЄВРО-В (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Волинської області з позовом до Фізичної особи підприємця Шевчук Анни Іванівни (надалі Відповідач) про стягнення 198 900 грн безпідставно набутих коштів.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що існують факти щодо неодноразового списання (перерахування) безготівкових коштів з його розрахункового рахунку та їх отримання (зарахування на рахунок) Відповідачем без достатніх на те правових підстав, з огляду на що Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що судом досліджено, що поставка товару та його оплата здійснювалася сторонами в період з 8 липня 2022 року по 15 грудня 2022, при цьому, оплату здійснену Позивачем платіжними дорученнями суд розцінив як оплату саме за поставлений Відповідачем товар за видатковими накладними та виставленими рахунками. Здійснення Позивачем оплати у дати та у розмірі, що співпадають із датами і вартістю поставок Відповідачем на замовлення Позивача товару з позиції місцевого господарського суду свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні права та обов`язки на підставі договору купівлі-продажу. Суд констатував, що відповідно до платіжних доручень, Позивачем оплачено вказані рахунки, що графа призначення платежу заповнюється саме Позивачем. Судом першої інстанції встановлено, що як слідує з вищенаведених видаткових накладних та платіжних доручень підставою для їх оформлення вказано саме рахунки на оплату. Що ж до обґрунтування позиції Позивача, що на видаткових накладних стоїть підпис невідомої особи, а не директора підприємства, то суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що із пояснень директора Позивача Ніценка О.Ю. у справі 903/1091/23 слідує, що у бухгалтера Позивача був вільний доступ як до його електронних ключів для проведення платежів, так і до печатки підприємства, якими могла скористатися бухгалтер підприємства чи інша особа. Місцевий господарський суд виснував, що виходячи із особистих пояснень ОСОБА_1 слідує, що бухгалтер підприємства мав доступ до електронних ключів директора для проведення платежів, так і до печатки підприємства.

Суд першої інстанції вказав, що приймає до уваги заперечення Відповідача в частині того, що в якості порівняльного матеріалу експертам надано експериментальні зразки відтиску печатки Позивача проставлені Позивачем у 2024 році, що підтверджується додатками до висновку експерта від 1 травня 2024 року №1080 та констатував, що відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру. Будь-який суб`єкт господарювання має право (може) виготовляти (змінювати) власну печатку для використання у своїй господарській діяльності - будь-коли та необмежену кількість разів.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції виснував, що висновок експерта від 1 травня 2024 року №1080 не може вважатись належним та достовірним доказом по справі.

Окрім того, місцевий господарський суд зазначив, що Позивач сплатив Відповідачу кошти, знаючи, що між ним та Відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, матеріалами справи підтверджено, що Позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка Позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому Позивач у призначеннях платежу зазначав, що призначенням платежу є за товар згідно рахунків Відповідача. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку щодо безпідставності посилань Позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою Відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 85-90), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове яким позов задоволити.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач вказує про те, що Позивач не мав жодного волевиявлення на укладення такого Договору; жодна повноважна особа від Позивача не брала участі в укладенні такого договору. За доводами апелянта неправомірне використання неповноважною особою електронного цифрового підпису директора Позивача не може породжувати правових наслідків для підприємства.

Скаржник в апеляційній скарзі вказав, що для укладення договору повинне бути волевиявлення сторони на укладення такого договору, а також досягнуто згоди з усіх істотних умов, та що Позивач не мав жодного волевиявлення на укладення договору з Відповідачем, як і не надавав згоду на погодження умов такого договору. За доводами апелянта Позивач взагалі не знав про існування цих відносин, які суд назвав «договором укладеним у спрощений спосіб».

Апелянт констатує, що Відповідач під час розгляду справи жодного разу не пояснив та не надав доказів кому і яким чином він поставляв товар. За таких обставин, якщо Відповідач передавав товари, то Відповідач мав би надати хоч якісь пояснення з приводу того, кому такі товари передавались (чи отримувались кимось безпосередньо у Відповідача).

Також апелянт вказує, що оскільки між Позивачем та Відповідачем не було жодних договірних чи фактичних відносин з приводу поставки Відповідачем будь-яких товарів Позивачу, то отримані Відповідачем від Позивача кошти в сумі 198 900 грн були сплачені Позивачем помилково. Ці кошти на переконаня Позивача набуті Відповідачем без достатніх правових підстав і підлягали поверненню Відповідачем Позивачу на вимогу останнього.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2024 року по справі №903/1091/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

Через підсистему «Електронний суд» Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача надійшов відзив, в котрому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, Відповідач вказав, що посилання Позивача на висновки експертиз є безпідставним з огляду на те, що на усіх видаткових накладних, які були об`єктом дослідження експертів, печатка Відповідача проставлялась на видаткових накладних з липня по грудень 2022 року. З огляду на викладене на переконання Відповідача вбачається, що висновок експертизи від 1 травня 2024 року № 1080 дає відповідь лише на питання - "Чи був нанесений відтиск печатки на видаткових накладних, які були об`єктом дослідження, печаткою Позивача, яку Позивач використовує у 2024 році", але жодним чином не дає відповіді на питання Чи використовував Позивач теперішню печатку у своїй господарській діяльності з липня по грудень 2022 року, у період оформлення спірних видаткових накладних. Вказує, що відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру. З положень законодавства за доводами Відповідача слідує, що будь-який суб`єкт господарювання має право (може) виготовляти (змінювати) власну печатку для використання у своїй господарській діяльності - будь-коли та необмежену кількість разів. Таким чином, на переконання Відповідача, висновок експерта від 1 травня 2024 року № 1080 не може вважатись належним та достовірним доказом по справі, адже в якості порівняльного матеріалу експертом було досліджено експерементальні зразки відтиску печатки Позивача зроблені саме у 2024 році.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/1091/23 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з 1 січня 2024 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 3028 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 302800 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 21 серпня 2024 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/1091/23 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 21 жовтня 2024 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Позивача слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому Північно-західний апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 30 червня 2022 року по 14 грудня 2022 року Позивач з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» здійснив перерахування на рахунок № НОМЕР_2 в установі АТ «Кредобанк», відкритому на ім`я Відповідча безготівкові грошові кошти, а саме:

· 30 червня 2022 року, згідно платіжного документа (п/д) № 3683 на суму 39 300 грн, із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 7 від 29 червня 2022 року, без ПДВ;

· 8 липня 2022 року, згідно платіжного документа (п/д) № 3689 на суму 44 900 грн, із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 11 від 7 липня 2022 року, без ПДВ;

· 27 жовтня 2022 року, згідно платіжного документа (п/д) № 3781 на суму 20 000 грн, із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 62 від 26 жовтня 2022 року, без ПДВ;

· 11 листопада 2022 року, згідно платіжного документа (п/д) № 3795 на суму 46 200 грн, із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 64 від 9 листопада 2022 року, без ПДВ;

· 14 грудня 2022 року згідно платіжного документа (п/д) № 3819 на суму 48 500 грн, із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 77 від 14 грудня 2022 року, без ПДВ.

Відповідно Позивач всього перерахував Відповідачу 198900 грн.

Як стверджує Позивач, грошові кошти в сумі 198 900 грн були перераховані Позивачем помилково, оскільки жодних договірних чи зобов`язальних правовідносин між сторонами не існувало.

4 липня 2023 року на адресу Відповідача скеровано лист за вих. №65 з проханням надати первинні документи (належним чином завірені копії), в тому числі: господарські договори, рахунки, видаткові накладні, податкові накладні, акти прийому-передачі та (або) довіреності на отримання ТМЦ по господарським операціям, оплату по яким проведено Позивачем в користь Відповідача, згідно банківських виписок.

На вказаному листі від 4 липня 2023 року за вих. №65 стоїть відмітка та підпис ОСОБА_2 , що останній надав документи на відпуск ТМЦ на суму 198900 грн від Відповідача на суму 198 900 грн..

У зв`язку з цим, Позивач звернувся до суду, з метою захисту, порушеного, на його думку, права з позовом про стягнення з Відповідача перерахованих коштів в сумі 198 900 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Предметом апеляційного оскарження та відповідно, апеляційного розгляду, зважаючи на доводи та зміст апеляційної скарги Позивача щодо не отримання від Відповідача жодних коштів і непідписання первинних документів Позиачем та заперечення доводів Відповідача щодо того, що грошові кошти Позивачем сплачено на підставі виставлених рахунків, та що товар Позивачем отримано, і що підстави для повернення коштів у Відповідача відсутні у даній справі є встановлення обставин щодо поставки (не поставки) товару Відповідачу, збереження коштів за рахунок іншої особи, відсутність (наявність) для цього правових підстав, та у випадку їх наявності питання того чи відпали відповідні обстаивни.

Так досліджуючи доводи щодо не підписання представником Позивача видаткових накладних ухвалою Господарського суду Волинської області від 26 лютого 2024 року призначено у справі судову почеркознавчу та технічну експертизу, на розгляд якої поставлено питання:

· чи належать громадянину ОСОБА_1 , директору Позивача, підписи, проставлені в графі Отримав в наступних видаткових накладних (в яких постачальником вказано Відповідача, отримувачем вказано Позивача): №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48 500 грн; №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн; №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн; №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн; №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн;

· чи був нанесений відтиск печатки на видаткових накладних (в яких постачальником вказано Відповідача, отримувачем вказано Позивача) №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48 500 грн; №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн; №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн; №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн; №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн печаткою Позивача.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 19 квітня 2024 року № 1079 встановлено таке: «підпис в графах «Отримав (ла)» на видаткових накладних №64 від 15 грудня 2022 року; №61 від 11 листопада 2022 року; №59 від 27 жовтня 2022 року; №60 від 8 липня 2022 року; №62 від 30 липня 2022 року - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою».

Водночас, згідно висновку експерта від 1 травня 2024 року №1080 за результатами проведення технічної експертизи встановлено, що відтиски печатки "*Україна* Волинська область місто Луцьк *Приватне мале підприємство* 31102036 "Євро-В" на видаткових накладних (в яких постачальником вказано Відповідача, отримувачем вказано Позивача) №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48 500 грн; №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн; №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн; №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн; №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн, нанесені не печаткою Позивача.

Із пояснень директора Позивача ОСОБА_1 в справі 903/1091/23 слідує, що у бухгалтера Позивача був вільний доступ як до його електронних ключів для проведення платежів, так і до печатки підприємства, якими могла скористатися бухгалтер підприємства чи інша особа.

Відтак, виходячи із особистих пояснень ОСОБА_1 слідує, що бухгалтер підприємства мав доступ до електронних ключів директора для проведення платежів, так і до печатки підприємства.

Водночас з вищеописаного опосередковано вбачається, що за доводами Позивача саме бухгалтер Позивача мав можливість проставляти печатки та підписи на спірних видаткових накладних.

Разом з тим, судом встановлено, що бухгалтерські документи підписані електронним підписом керівника підприємства, який несе за це відповідальність відповідно до чинного законодавства.

Приписами статті 12 Закону "Про електронні довірчі послуги", встановлено, що користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані, в тому числі, забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа.

При цьому в якості порівняльного матеріалу експертам було надано експериментальні зразки відтиску печатки Позивача проставлені Позивачем у 2024 році, що підтверджується додатками до висновку експерта від 1 травня 2024 року №1080.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи, на усіх видаткових накладних, які були об`єктом дослідження експертів, печатка Позивача проставлялась з липня по грудень 2022 року.

В силу дії статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Будь-який суб`єкт господарювання має право (може) виготовляти (змінювати) власну печатку для використання у своїй господарській діяльності - будь-коли та необмежену кількість разів.

При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

В силу дії статті 58-1 Господарського кодексу України: суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки; використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим; виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Відтак відповідно до вимог вищевказаного абзацу 9 частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» видаткові накладні мають такі обов`язкові реквізити, як: дату їх складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі «відвантажив» та «отримав», та чи засвідчені ці дані відтиском печаток сторін.

В той же час, зважаючи на існування відтиску печатки зі сторони Позивача, колегія суду констатує, що встановивши наявність відбитку печатки Позивача на спірних документах та враховуючи, що саме Позивач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, необхідно дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена Позивачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем

достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи збігається така особа з відповідачем у даній справі).

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, а Позивачем не зазначено в апеляційній скарзі будь-яких доводів, котрі б вказували, що печатка була загублена Позивачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. По суті апелянт взагалі не спростовує питання того, яким чином даний відбиток печатки опинився на спірній накладній, що в свою чергу опосередковано вказує на те, що саме Позивачем поставлено печатку, чим по-суті підтверджено повноваження особи, котра діючи від імені Позивача (і використовуючи його печатку) підписала дані накладні.

При цьому покликання директора Позивача на те, що вказані дії міг вчинити бухгалтер Позивача колегія суду оцінює критично, адже бухгалтер Позивача є повноваженою особою саме Позивача, а вчинення ним дій без погодження з директором аж ніяк не може впливати на інших осіб (контрагентів) та не може відміняти юридичного значення дії, що вже вчинені Позивачем, адже суду не доведено належними та допустимими доказами, що такі дії вчинено з вчиненням злочину, зокрема бухгалтером Позивача (з додаванням відповідного вироку суду в кримінальній справі, що доводить відповідні обставини).

На переконання колегії суду, відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням того, що такі видаткові накладні є неналежним доказом у справі, а що дана поставка прийнята Позивачем (печатка котрого містится на накладних), адже відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за даними накладними.

Таким чином, колегія суду виснує, що видаткові накладні: №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48 500 грн; №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн; №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн; №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн; №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн, є первинними документами, які свідчать про передачу Відповідачем по справі товару та одночасно виникнення у Позивача зобов`язання про здійснення плати за отриманий товар.

Оскільки видаткові накладні містить найменування товару, його кількість, ціну та загальну вартість, дане в котре засвідчує, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 712 Цивільного кодексу України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

В силу дії частини 1 статті 662, статті 663, частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

З огляду на усе вищевказане в даній постанові, видатковими накладними: №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48 500 грн; №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн; №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн; №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн; №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн, підтверджується факт отримання Позивачем від Відповідача товару на загальну суму 198900 грн.

У відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару за договором купівлі-продажу (поставки), відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

Отже, в силу частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний розрахуватися з продавцем (постачальником) за придбаний (поставлений) товар з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар.

Таким чином, обов`язок Позивача по оплаті товару виник після прийняття ним товару.

Поставка товару та його оплата здійснювалася сторонами в період з 8 липня 2022 року по 15 грудня 2022 року в такому порядку:

· видаткова накладна №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн оплачена 30 червня 2022 року за платіжним дорученням №3683;

· видаткова накладна №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн оплачена 8 липня 2022 року за платіжним дорученням №3689;

· видаткова накладна №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн оплачена 27 жовтня 2022 року за платіжним дорученням №3781;

· видаткова накладна №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн оплачена 11 листопада 2022 року за платіжним дорученням №3795;

· видаткова накладна №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48500 грн оплачена 14 грудня 2022 року за платіжним дорученням №3819.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи Відповідачем складено та надано Позивачу рахунки для оплати на поставку товарно-матеріальних цінностей, а саме: №7 від 29 червня 2022 року по видатковій накладні №62 від 30 липня 2022 року на суму 39 300 грн; №11 від 8 липня 2022 року по видатковій накладні №60 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн; №62 від 26 жовтня 2022 року по видатковій накладні №59 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн; №64 від 9 листопада 2022 року по видатковій накладні №61 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн; №77 від 14 грудня 2022 року по видатковій накладні №64 від 15 грудня 2022 року на суму 48 500 грн.

Відповідно до платіжних доручень, Позивачем оплачено вказані рахунки, а саме платіжними дорученнями:

· №3683 від 30 червня 2022 року на суму 39 300 грн, призначення платежу за товар зг.рах. №7 від 29 червня 2022 року, без ПДВ;

· №3689 від 8 липня 2022 року на суму 44 900 грн, призначення платежу за товар зг.рах. №11 від 7 липня 2022 року, без ПДВ;

· №3781 від 27 жовтня 2022 року на суму 20 000 грн, призначення платежу за товар зг.рах. №62 від 26 жовтня 2022 року, без ПДВ;

· №3795 від 11 листопада 2022 року на суму 46 200 грн призначення платежу за товар зг.рах. №64 від 9 листопада 2022 року, без ПДВ;

· №3819 від 14 грудня 2022 року на суму 48 500 грн, призначення платежу за товар зг.рах. №77 від 14 грудня 2022 року, без ПДВ.

При цьому, колегія суду констатує, що графа призначення платежу заповнюється саме Позивачем, адже Позивач самостійно при сплаті коштів та заповненні платіжного доручення вказує підставу платежу, а не зі слів Відповідача, відтак саме Позивач і несе відповідальність за вказання підстави призначення платежу.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суду виснує, що матеріалами справи підтверджено існування між Позивачем та Відповідачем господарських відносин шляхом укладення договору у спрощений спосіб, який є підставою для виникнення у сторін майново-господарських зобов`язань, на виконання якого Відповідач виставляв Позивачу рахунки, а Позивач оплачувах їх.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України зазначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 Цивільного кодексу України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Стаття 1215 Цивільного кодексу визначає, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 4 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

При цьому безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Як встановлено з доказів, долучених до матеріалів справи, Позивач сплатив Відповідачу кошти, знаючи, що між ним та Відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, матеріалами справи підтверджено, що Позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка Позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

При цьому Позивач перераховував Відповідачу кошти тривалий час, а саме півроку, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 6 платежів. У призначеннях платежу Позивач зазначав, що призначенням платежу - є оплата за товар, згідно рахунків Відповідача. Так як Позивач, як про те він зазначає, не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із Відповідачем щодо створення спільного бізнесу, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, а відтак його поведінка щодо вимоги про повернення цих коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За наведеного колегія суду виснує про факт безпідставності посилань Позивача, що оспорювана сума вважається отриманою Відповідачем ніби-то безпідставно в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на що відмовляє в задоволенні позову щодо стягнення 198 900 грн безпідставно набутих коштів. Дане рішення й прийнято місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо судового рішення, безпідставними, документально необґрунтованими, та відхиляє їх з підстав, вказаних вище в даній постанові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного малого підприємства "ЄВРО-В" на рішення Господарського суду Волинської області від 15 липня 2024 року по справі №903/1091/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 15 липня 2024 року по справі №903/1091/23 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу № 903/1091/23 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Маціщук А.В.