Справа № 909/69/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

24.09.2024 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П.А., секретар судового засідання Попович Л.І., у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 до ПАТ «ІФАЗ»» про визнання кредиторських вимог у розмірі 123606,00грн. у справі у справі про банкрутство ПАТ "Івано-Франківський арматурний завод"

представники не з"явились

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Івано-Франківської області знаходиться справа за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліваро" про банкрутство ПАТ "Івано-Франківський арматурний завод".

Постановою господарського суду Івано-Франківської області від 04.04.2023 по справі №909/69/22 визнано банкрутом Приватне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» (код 00218271) відкрито його ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича (свідоцтво №№1732 від 11.11.2015). Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 02.07.2024 продовжено строк ліквідаційної процедури ПАТ "Івано-Франківський арматурний завод" та повноваження ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Демчана О.І. на 3 місяця до 04.10.2024 включно.

27.08.2024 на адресу господарського суду Івано-Франківської області надійшла заява від ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог, якою заявник просить визнати кредиторські вимоги до банкрута у розмірі 123606,00грн.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 29.08.2024 по справі №909/69/22 заяву фізичної особи ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до боржника прийнято та приєднано до матеріалів справи. Призначено судове засідання з розгляду заяву на 24.10.2024 .

Від ліквідатора надійшло повідомлення про результати розгляду вимог кредитора фізичної особи ОСОБА_1 .

Ліквідатор направив суду клопотання про розгляд заяви з грошовими вимогами за його відсутності.

Заявник та представник боржника у судове засідання не з`явилися; про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Розглянувши заяву фізичної особи ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника, суд встановив наступне.

Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці").

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Крім того, відповідно до ст.28 Закону України "Про оплату праці" визначено, що у разі банкрутства підприємства чи ліквідації його у судовому порядку зобов`язання перед працівником такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги) виконану у період, що передував банкрутству чи ліквідації підприємства, виконуються відповідно до Закону України про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.

Як вбачається із заяви кредиторські вимоги підтверджуються, зокрема, долученою до заяви копією рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2022 по справі №909/69/22 (344/8084/22).

Приписами п. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, установлені у рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2022 по справі №909/69/22 (344/8084/22) мають для суду преюдиціальний характер.

Щодо заявленої суми заборгованості із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як вбачається із долученого рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2022 по справі №909/69/22 (344/8084/22), задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «ІФАЗ», суд виходив з наступного: «Судом встановлено, що ОСОБА_1 31.01.2022 був звільнений з підприємства відповідача на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Фактична виплата позивачу заробітної плати не була здійснена відповідачем. Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт встановлений судом, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто у даному випадку з 01.02.2022р. по день винесення судового рішення.

Середньоденна заробітна плата становить 378грн. Отже визначаючи кількість робочих днів, перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем суд проводить розрахунок з 01 лютого 2021 по 01 серпня 2022 загалом за 276робочих днів. Як наслідок, суд вважає вірним нарахування до стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки в сумі 104328 грн.»

Заявлена сума заборгованості включає в собі податки (ПДФО та військовий збір) з доходу у вигляді заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які в силу приписів Податкового кодексу України має нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету роботодавець.

Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами (ст. 167 Податкового кодексу України).

Конструкцією підпункту 168.1.2. п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України встановлено, що податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання платіжної інструкції на перерахування цього податку до відповідного бюджету або платіжної інструкції на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 35-1 цього Кодексу.

До набрання чинності рішенням ВРУ про завершення реформи ЗСУ, встановлено військовий збір (п. 161 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ). Платниками військового збору є, зокрема, фізичні особи - резиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні, та податкові агенти (п. 162.1 розд. IV ПКУ).

При цьому, нараховують, утримують та сплачують військовий збір до бюджету в порядку, встановленому розділу IV ПКУ, зважаючи на особливості, визначені підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ, за ставкою 1,5% (пп. 1.3 п. 161 підрозділ 10 розділ XX «Перехідні положення» ПКУ).

Таким чином, оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи (пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України) податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18% та військовим збором - 1,5% у місяці його фактичного нарахування. Вказане підтверджується листом контролюючого органу від 09.03.2016 №665/4/99-99-17-03-03-13.

Враховуючи вищевикладене, заявлена ОСОБА_1 сума заборгованості в розмірі 104328,00 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) складається з: 18779,04 грн - податок на доходи фізичних осіб (18% від нарахованого доходу); 1564,92 грн - військовий збір (1,5% від нарахованого доходу); 83984,04 грн - нарахований, але не виплачених «чистий» дохід (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні).

Окрім того, роботодавці, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (абзац 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці.

Приписами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Базою нарахування ЄСВ для роботодавців, які використовують працю фізосіб на умовах трудового договору або на інших умовах, передбачених законодавством є сума нарахованої кожній застрахованій особі зарплати за видами виплат. Такі виплати включають основну та додаткову зарплату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначено відповідно до Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР. Це прописано у п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

При цьому види виплат, які відносять до основної, додаткової зарплати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, при нарахуванні ЄСВ визначені Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату від 13.01.2004 №5.

Відповідно до п. 3.9 розд. З Інструкції зі статистики заробітної плати, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні входять до інших виплат, які не належать до фонду оплати праці.

Отже, сума за час затримки розрахунку при звільненні, нарахована роботодавцем найманому працівникові, не є базою нарахування єдиного внеску.

При цьому, пунктом 1 ч. 1 ст. 64 КУзПБ встановлено, що кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому у першу чергу задовольняються: вимоги щодо виплати заборгованості з оплати за виконані роботи та/або надані послуги, а також інші кошти, належні гіг-спеціалістам за гіг-контрактами, укладеними згідно із Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", та нараховані на ці суми страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

В той же час, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в своїй постанові від 12.03.2019 по справі №904/550/18 дійшов висновку, що середній заробіток не відноситься до структури заробітної плати, а є відповідальністю роботодавця за затримку у розрахунку з праиівником у день припинення між: ними трудових правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, заявлені грошові вимоги ОСОБА_1 в розмірі 104328,00 грн, що складаються із заборгованості по виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (включаючи податки та обов`язкові платежі) визнаються ліквідатором та підлягають включенню до четвертої черги реєстру вимог кредиторів ПрАТ «ІФАЗ».

Щодо заявленої суми заборгованості із виплати компенсації за невикористану відпустку.

Як вбачається із долученого рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2022 по справі №909/69/22 (344/8084/22), задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «ІФАЗ», суд виходив з наступного: «Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що у позивача станом на дату звільнення було 51 день невикористаної відпустки. При цьому доказів виплати грошової компенсації за всі не використані ним дні відпустки до суду не надано. Позивач здійснюючи розрахунок компенсації за невикористану відпустку, беручи до уваги суми доходу згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ за 12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористану відпустку зазначив, що на його користь підлягає до стягнення 19278,00грн. компенсації за 51 день невикористаної відпустки. Суд приходить до висновку, що з ПАТ "ІФАЗ" на користь позивача підлягає до стягнення 19278,00гривень компенсації за невикористану відпустку з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків та платежів.».

Заявлена сума заборгованості включає в собі податки (ТІДФО та військовий збір) з доходу у вигляді заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які в силу приписів Податкового кодексу України має нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету роботодавець.

Як вже зазначалось вище, відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Таким чином, заявлена ОСОБА_1 сума заборгованості в розмірі 19278,00 грн (компенсація за невикористану відпустку) складається з: 3470,04 грн - податок на доходи фізичних осіб (18% від нарахованого доходу); 289,17 грн - військовий збір (1,5% від нарахованого доходу); 15518,79 грн - нарахований, але не виплачених «чистий» дохід (компенсація за невикористану відпустку).

Як вже зазначалось вище, роботодавці, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (абзац 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток у розмірах, передбачених законодавством, є базою для нарахування ЄСВ.

Водночас потрібно врахувати, що ст. 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Таким чином, підприємство після звільнення працівника не несе обов`язку страхувальника, а відповідно і платника страхових внесків.

При цьому, у разі виплати роботодавцем зазначених сум компенсацій працівнику після його звільнення ЄСВ не нараховується та не сплачується, оскільки, суми грошових компенсацій за невикористані щорічні (основну та додаткову) відпустки є платою за невідпрацьований час.

Отже, особам, яким після звільнення з роботи нараховано компенсацію за невикористану відпустку, ЄСВ на зазначені суми не нараховується.

Враховуючи вищевикладене, заявлені грошові вимоги ОСОБА_1 в розмірі 19278,00 грн, що складаються із заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку (включаючи податки та обов`язкові платежі) визнаються ліквідатором та підлягають включенню до першої черги реєстру вимог кредиторів ПрАТ «ІФАЗ».

Підсумовуючи вищевикладене, керуючись п. 1, 4 ч. 1 ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства, судом визнаються заявлені грошові вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «ІФАЗ» та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів у наступному порядку: 19278,00 грн, як вимоги, які включаються у першу чергу реєстру вимог кредиторів та складаються із наступного: 3470,04 грн - податок на доходи фізичних осіб (18%) від нарахованого доходу); 289,17 грн - військовий збір (1,5% від нарахованого доходу); 15518,79 грн - нарахований, але не виплачених «чистий» дохід фізичної особи, який складається з компенсації за невикористану відпустку; 104328,00 грн, як вимоги, які включаються у четверту чергу реєстру вимог кредиторів та складаються із наступного: 18779,04 грн - податок на доходи фізичних осіб (18% від нарахованого доходу); 1564,92 грн - військовий збір (1,5% від нарахованого доходу); 83984,04 грн - нарахований, але не виплачених «чистий» дохід фізичної особи, який складається з середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст. ст. 44-47 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 11, 74, 86, 202, 234-236 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати вимоги кредитора ОСОБА_1 до ПрАТ «ІФАЗ» та включити до реєстру вимог кредиторів у наступному порядку:

- 19278,00 грн, як вимоги, які включаються у першу чергу реєстру вимог кредиторів та складаються із наступного: 3470,04 грн - податок на доходи фізичних осіб (18%) від нарахованого доходу); 289,17 грн - військовий збір (1,5% від нарахованого доходу); 15518,79 грн - нарахований, але не виплачених «чистий» дохід фізичної особи, який складається з компенсації за невикористану відпустку.

- 104328,00 грн, як вимоги, які включаються у четверту чергу реєстру вимог кредиторів та складаються із наступного: 18779,04 грн - податок на доходи фізичних осіб (18% від нарахованого доходу); 1564,92грн - військовий збір (1,5% від нарахованого доходу); 83984,04 грн - нарахований, але не виплачених «чистий» дохід фізичної особи, який складається з середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалу направити кредитору, ліквідатору, боржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала складена та підписана 24.09.2024.

Суддя Шкіндер П.А.