ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 вересня 2024 року Справа № 903/602/24
Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Системний зв`язок

до відповідача: Комунального підприємства Луцьке підприємство електротранспорту

про стягнення 2009399,59 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Александров В. В., адвокат, ордер серія ВО № 1079177 від 11.06.2024;

від відповідача: Вавринюк Н. Л., довіреність № 02-05/57 від 18.01.2024.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: 24.06.2024 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Системний зв`язок до Комунального підприємства Луцьке підприємство електротранспорту про стягнення 2009399,59 грн, з них 1622108,36 грн інфляційних втрат, 387291,23 грн 3% річних.

При обґрунтуванні позову посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору на виконання робіт з технічного переоснащення систем диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів та оплати проїзду та супровідні роботам послуги № 161223/30 від 23.12.2016 в частині оплати за надані послуги.

Ухвалою суду від 25.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; підготовче засідання призначено на 17.07.2024; запропоновано відповідачу надати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив; позивачу відповідь на відзив.

09.07.2024 відповідач через систему Електронний суд подав відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на закінчення строку позовної давності, щодо нарахувань по 625 ЦК України на 340000 грн у відповідності до положень статтею 257 ЦК України, умови якої діяли до 02.04.2020 року, відсутність бюджетного фінансування та власних коштів для оплати виконаних та прийнятих робіт, наявність у відповідача форс-мажорних обставин, які ускладнили виконання рішення суду. Даний відзив з додатками долучено до матеріалів справи.

15.07.2024 відповідач через систему Електронний суд подав клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання 17.07.2024 через зайнятість в іншому судовому засіданні. Дане клопотання долучене до матеріалів справи.

15.07.2024 позивач через систему Електронний суд подав відповідь на відзив, в якій заперечує твердження відповідача щодо пропуску строку позовної давності. Ари цьому вказує, що п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 11 березня 2020 року № 211 установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Дана відповідь на відзив з додатками долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.07.2024 представник позивача не заперечував проти відкладення підготовчого засідання, також заявив усне клопотання про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 17.07.2024 повідомлено учасників справи про те, що підготовче засідання відбудеться 21.08.2024 в режимі відеоконференції з представником позивача.

20.08.2024 відповідач через систему Електронний суд подав заяву про застосування строків позовної давності, при обґрунтуванні якого вказує, що до 03.04.2020 діяв загальний строк позовної давності - три роки згідно статті 257 ЦК України, який закінчився щодо стягнення 340000 грн 09.02.2020. Дана заява з додатками приєднана до матеріалів справи.

Представники позивача та відповідача у судовому засіданні 21.08.2024 не заперечували проти закриття підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті.

На виконання вимог ст. 195 Господарського процесуального кодексу України ( далі -ГПК України), враховуючи строки розгляду справи, суд ухвалив на місці закрити підготовче провадження та розпочати розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 21.08.2024 оголошено перерву до 04.09.2024.

02.09.2024 відповідач через систему Електронний суд подав клопотання про відкладення розгляду справи по суті у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю його представника. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 04.09.2024 представник позивача не заперечував проти відкладення розгляду справи по суті, також заявив усне клопотання про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 04.09.2024 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 17.09.2024 в режимі відеоконференції з представником позивача.

Представник позивача в судовому засіданні 17.09.2024 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю, представник відповідача позовні вимоги заперечила та просила відмовити у задоволенні позову.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

23.12.2016 між Комунальним підприємством Луцьке підприємство електротранспорту (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Системний зв`язок (виконавець) укладено договір на виконання робіт з технічного переоснащення системи диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів та оплати проїзду та супровідні роботам послуги № 161223/30 з додатками (далі договір) (а.с.10-15).

02.01.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю Системний зв`язок звернулося із позовною заявою до Комунального підприємства Луцьке підприємство електротранспорту про стягнення 2009722,60 грн, за невиконання останнім договору №161223/30 в частині оплати за надані послуги.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 17.07.2018 у справі №903/4/18 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Системний зв`язок" до Комунального підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" про стягнення 2009722,60 грн заборгованості - відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Системний зв`язок" на рішення Господарського суду Волинської області від 17.07.2018 у справі № 903/4/18 задоволено; рішення Господарського суду Волинської області від 17.07.2018 у справі №903/4/18 скасовано; прийнято нове рішення, яким позов задоволено, а саме стягнуто з Комунального підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Системний зв`язок" 2009722,60 грн боргу.

Судом апеляційної інстанції встановлено «…матеріалами справи та висновком експертизи підтверджено виконання позивачем робіт (на підтвердження яких позивачем долучено до матеріалів справи акти від 01.02.2017 №161223/30, від 08.05.2017 №161223/301, від 31.05.2017 №161223/302, від 26.10.2017 №161223/30), роботи відповідають визначеним умовам Договору. Колегія суддів за умовами п.п. 7.3, 7.5, 7.7 договору встановила, що загальна ціна обумовлена сторонами становить 3 122 440 грн., в яку входить сума попередньої оплати в розмірі 936 732 грн. - 30% ціни договору, яка оплачена та використана сторонами у 2016 році, а також 2 185 708 грн. решта 70% ціни договору, які в силу п. 7.7. договору відповідач має оплатити частинами після завершення робіт протягом 5-ти банківських днів з дня отримання, згідно поданих актів виконання робіт…. Однак, у зв`язку із незабезпеченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивач правомірно звернувся до суду для захисту в судовому порядку своїх порушених цивільних прав та інтересів. З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Волинської області від 17.07.2018 у справі № 903/4/18 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача 2009722,60 грн боргу.»

Відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи дані обставини, суд вважає, що рішенням апеляційної інстанції підтверджено наявність у відповідача боргу за договором № 161223/30 від 23.12.2016 на момент прийняття постанови на загальну суму 2009722,60 грн.

Заборгованість за договором № 161223/30 від 23.12.2016 погашена відповідачем 02.04.2024, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: № 1794 від 27.10.2023 на суму 763522,60 грн; № 2077 від 18.12.2023 на суму 142500,00 грн; № 182 від 08.02.2024 на суму 54469,42 грн; № 185 від 19.02.2024 на суму 111668,51 грн; № 193 від 11.03.2024 на суму 546361,97 грн; № 213 від 02.04.2024 на суму 391200,00 грн (а.с.39 зворотна сторона а.с.42).

Судом встановлено, що на виконання умов договору від 23.12.2016 №161223/30, позивачем та відповідачем підписано та скріплено їх печатками акти здачі-приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 1049407,00 грн, зокрема:

- акт №161223/30 здачі-приймання робіт (надання послуг) з визначенням виконаної роботи (наданої послуги): "розробка програмного забезпечення для функціонування систем диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів, автоматизованої оплати проїзду та обліку пасажирів", на суму 100000,00 грн (підписаний сторонами 01.02.2017);

- акт №161223/301 здачі-приймання робіт (надання послуг) з визначенням виконаної роботи (наданої послуги): "розробка програмного забезпечення для функціонування систем диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів, автоматизованої оплати проїзду та обліку пасажирів", на суму 248727,00 грн (підписаний сторонами 25.05.2017);

- акт №161223/302 здачі-приймання робіт (надання послуг) з визначенням виконаної роботи (наданої послуги): "розробка програмного забезпечення для функціонування систем диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів, автоматизованої оплати проїзду та обліку пасажирів", на суму 700680,00 грн (підписаний сторонами 25.05.2017).

У постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2021, судом апеляційної інстанції у справі №903/4/18 встановлено обставини: «…30.10.2017 позивачем направлено на адресу відповідача для підписання акти виконаних робіт (наданих послуг) за договором від 23.12.2016 № 161223/30 на загальну суму 960315,00 грн, зокрема:

- акт №161223/30 від 26.10.2017 здачі-приймання робіт (надання послуг), в якому вказано, що виконавцем в термін до 01.06.2017 виконанні роботи з визначення кількості та типів робочих місць, налаштування робочих місць для роботи з системами диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів та оплати проїзду на суму 16745,00 грн;

- акт №161223/30 від 26.10.2017 здачі-приймання робіт (надання послуг), в якому вказано, що виконавцем в термін до 20.05.2017 виконанні роботи з підготовки та програмування (встановлення та налаштування) GPS-трекерів 3S-8U22GХ у кількості 60 шт.; встановлення та налагодження систем сповіщення пасажирів та оплати проїзду, налаштування вигляду квитків, звітів, тощо, які будуть друкуватись на валідаторах, налаштування ефіру та оголошення зупинок, виготовлення службових безконтактних карток на суму 869683,60 грн.;

- акт №161223/30 від 26.10.2017 здачі-приймання робіт (надання послуг), в якому вказано, що виконавцем в термін до 20.05.2017 виконанні роботи з навчання персоналу замовника, а саме проведено навчання усіх категорій працівників, які так чи інакше пов`язані з роботою систем диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів та оплати проїзду на суму 52564,00 грн;

- акт №161223/30 від 26.10.2017 здачі-приймання робіт (надання послуг) з тестування системи, а саме запуск систем в тестовому режимі роботи на суму 21323,00 грн.

Також із актами виконаних робіт (наданих послуг) позивачем направлено відповідачу довідки про вартість виконаних робіт за лютий, травень, жовтень 2017 року.

Дані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та довідки про вартість виконаних робіт відповідачем не підписані та не скріплені його печаткою, хоча їх отримання відповідачем не заперечується» (13 аркуш постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2021 у справі №903/4/18).

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладеного ними договору №161223/30 від 23.12.2016, який за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 839 ЦК України, підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 843 ЦК України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 ЦК України).

Розрахунки за виконані роботи (етапи, види робіт) проводяться на підставі документів про їх обсяг та вартість. Такі документи складаються та підписуються підрядником і передаються замовнику. Замовник перевіряє ці документи і при відсутності зауважень підписує їх. Після підписання таких документів у замовника виникає зобов`язання оплатити виконані роботи в передбачений договором термін.

Частиною 1 ст. 854 ЦК України передбачено, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виконано робіт (послуг) за період з 01.02.2017 по 26.10.2017 року на загальну суму 2009722,60 грн, яка оплачувалась відповідачем частинами (27.10.2023 в сумі 763522,60 грн, 18.12.2023 в сумі 142500,00 грн, 08.02.2024 в сумі 54469,42 грн, 19.02.2024 в сумі 111668,61 грн, 11.03.2024 в сумі 54631,97 грн, 02.04.2024 в сумі 391200,00 грн), у зв`язку з чим позивачем нараховано інфляційні втрати в сумі 1622108,36 грн та 387291,23 грн 3 % річних, щодо стягнення яких суд зазначає таке.

Статтею 629 ЦК України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем, відповідно до поданого розрахунку нараховано відповідачу 1622108,36 грн інфляційних втрат та 387291,23 грн 3 % річних.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань суду не надав.

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що підставними до стягнення є інфляційні втрати в сумі 1620292,16 грн та 3 % річних в сумі 386985,11 грн, що нараховані відповідно до статті 625 ЦК України.

В іншій частині вимоги позивача про стягнення 1816,20 грн інфляційних втрат та 306,12 грн 3% річних задоволенню не підлягають, у зв`язку із спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, з огляду на таке.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За умовами п. 7.7 договору, сума, що перевищує розмір авансового платежу оплачується відповідачем частинами протягом 5-ти банківських днів з дня отримання актів виконаних робіт та на підставі рахунків-фактур наданих виконавцем.

Враховуючи умови договору та встановлені постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2021 обставини у справі №903/4/18, прострочення з оплати наданих послуг по актах підписаних обома сторонами договору настав з:

- по акту № 161223/30 з 09.02.2017 (проте у зв`язку з триваючим характером невиконання боржником грошового зобов`язання та застосуванням позовної давності, судом для розрахунку інфляційних втрат та 3% річних в межах строку позовної давності визначається дата з 02.04.2017);

- по акту № 161223/301 з 02.06.2017 (6 банківський день з дати підписання акту);

- по акту № 161223/302 з 02.06.2017 (6 банківський день з дати підписання акту).

Щодо актів не підписаних відповідачем, то прострочення з оплати наданих послуг за даними актами настало з 10.11.2017, оскільки 30.10.2017 вони були направлені відповідачу(встановлено постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2021 у справі №903/4/18), а відповідно до підпункту 2 пункту 1 Розділу ІІ Нормативів та нормативних строків пересилання поштових відправлень, що затверджено Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 січня 2014 за № 173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовні вимоги заявлені поза межами строків позовної давності не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон), відповідно до якого розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Так Закон набрав чинності 02.04.2020, тому початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 цим Законом (пункт 79 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 167/1058/20).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Разом з тим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

До зазначеного Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 вносились зміни Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, якими з урахуванням затвердженого Законом України від 27.07.2023 № 3275-IX Указу Президента України від 26.07.2023 № 451/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05:30 год. строком на 90 діб.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

Наведена позиція щодо обчислення строку позовної давності викладена, зокрема у постанові ВС КГС від 17.04.2024 у справі № 903/877/20 (903/933/23).

Позивачем визначено початок періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат з 13.03.2017, вказуючи, що 12.03.2020 на всій території України введено карантин і відповідно строки позовної давності продовжено на час дії карантину, однак позивачем не враховано, що Закон № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020, тому початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 цим Законом.

Враховуючи дані обставини та триваючий характер невиконання грошового зобов`язання відповідачем, судом здійснено перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних по акту № 161223/30, саме з 02.04.2017 (день набрання чинності Законом № 540-ІХ) по 15.05.2017 (в межах періоду визначеного позивачем) на суму 100000,00 грн, по актах № 161223/301 та № 161223/302 з 02.06.2017 (6 банківський день з дати підписання даних актів) по 09.11.2017 (в межах періоду визначеного позивачем) на суму 1049407,00 грн, відповідно підставними до стягнення є 1620292,16 грн інфляційних втрат та 3 % річних в сумі 386985,11 грн.

Щодо остаточної суми 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані навідновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови).

В ухвалі Велика Палата Верховного Суду від 28.02.2024 року у справі № 915/534/22, якою справу повернуто колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зокрема, вказала таке: «Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18, від висновків у якій вважає за необхідне відступити Касаційний господарський суд, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку».

В ухвалі Велика Палата Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі № 904/3177/20, якою справу повернуто колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зазначила таке: «Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання про зменшення розміру процентів річних, Велика Палата Верховного Суду виходила з конкретних встановлених обставини справи № 902/417/18, які мали юридичне значення для такого зменшення.

У пункті 8.38 постанови від 15.09.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, вказала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

У пункті 8.41 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав».

Отже, за висновками Великої Палати Верховного Суду нею у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. Про зазначене вказала й об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 23.05.2024 зі справи № 910/2440/23, повертаючи зазначену справу колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)) вказано, таке: «Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

У постанові від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Такий висновок згодом був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 420/2411/19 від 09.11.2023 зроблені такі висновки: « 125. Спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і попередньо розглянутий спір за основним зобов`язанням.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Необхідно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (подібний висновок міститься в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16- Ц).

Враховуючи правові позиції викладені у вищезгаданих постановах Верховного Суду, тривалий період нарахування 3 % річних (7 років), а також те, що розмір підставних до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних становить фактично розмір основного боргу, суд об`єктивно оцінює, що даний випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, виконання відповідачем грошового зобов`язання (основний борг сплачено повністю), причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, з метою збереження балансу інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін, суд приходить до висновку про зменшення розміру 3 % річних до суми 38712,68 грн.

Тверджень відповідача про відсутність бюджетного фінансування та власних коштів для оплати послуг, як підстава для відмови у позові є безпідставними, при цьому суд зазначає таке.

З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, № 925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 12-46гс18. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України та Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок у справі № 911/4249/16 про те, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, враховуючи дані висновку суд відхиляє дані твердження відповідача як необґрунтовані.

Твердження відповідача про наявність форс-мажорних обставин, як підстава для відмови у позові є безпідставними, при цьому суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК, ч. 2 ст. 218 ГК та ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Частина 2 ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" містить невичерпний перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили), до яких належить в тому числі введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що одне лише передбачене законом віднесення введеного карантину до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору.

Водночас, відповідачем не надано будь-яких доказів настання неможливості виконання ним своїх зобов`язань за договором саме у зв`язку із запровадженням на території України карантину.

Судом відхиляється заява відповідача про застосування позовної давності в частині стягнення 1620292,16 грн інфляційних втрат та 386985,11 грн 3% річних, з огляду на таке.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з невиконанням боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (даний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц), Законом № 540-ІХ із 12.03.2020 на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року), Закон № 540-ІХ доповнив розділ ІХ «Прикінцеві положення» ГК України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», а тому суд вважає, що позивач звернувся з позовом про стягнення 1620292,16 грн інфляційних втрат та 386985,11 грн 3% річних в межах строку позовної давності(період, який не увійшов до строку позовної давності судом описаний вище з відповідним обґрунтуванням).

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути 1659004,84 грн, з них 1620292,16 грн інфляційних втрат, 38712,68 грн 3 % річних. Відмовити у позові про стягнення 350394,75 грн, з них 348272,43 грн 3 % річних через зменшення судом розміру заявлених до стягнення та 306,12 грн 3 % річних, 1816,20 грн інфляційних втрат через сплив строку позовної давності.

Разом з тим, у разі, коли господарський суд зменшує розмір 3 % річних, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору (з врахуванням здійсненого судом зменшення), передбачені ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 24087,33 грн судового збору, в іншій частині залишити за позивачем.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути із Комунального підприємства Луцьке підприємство електротранспорту (вул.Даньшина,1/52, м.Луцьк, Волинська область, 43018, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Системний зв`язок (вул.Чорновола,1, м.Тернопіль, 46001, код ЄДРПОУ 37838,84 грн (один мільйон шістсот п`ятдесят дев`ять тисяч чотири гривні 84 коп.), з них 1620292,16 грн інфляційних втрат, 38712,68 грн 3 % річних, а також 24089,03 грн витрат по сплаті судового збору.

3. У позові про стягнення 350394,75 грн, з них 1816,20 грн інфляційних втрат, 348578,55 грн 3 % річних відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного судового рішення 27.09.2024.

Суддя А. С. Вороняк