ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Дніпро Справа № 908/756/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Чус О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Горохов І.С.) від 11.06.2024р. у справі № 908/756/24

за позовом Концерну Міські теплові мережі, 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, 137

до Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни, АДРЕСА_1

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Концерну Міські теплові мережі до відповідача Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни про стягнення заборгованості за відпущену теплову енергію в розмірі 10 319,03 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 р. у справі № 908/756/24:

- позов задоволено повністю;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Концерну Міські теплові мережі (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, буд. 137; ідентифікаційний код юридичної особи 32121458) заборгованість за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 10 319,03 грн (десять тисяч триста дев`ятнадцять гривень 03 коп.);

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Концерну Міські теплові мережі (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, буд. 137; ідентифікаційний код юридичної особи 32121458) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.).

Не погодившись із зазначеним рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулася Фізична особа-підприємець Слизовська (Четверик) Марина Юріївна, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 р. у справі № 908/756/24 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, посилається на відсутність факту отримання нею послуги з теплопостачання. Так, за твердженням апелянта, у приміщенні за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Якова Новицького, буд. 6, відсутнє централізоване опалення та транзитні трубопроводи опалення, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав для укладення з Концерном Міські теплові мережі договору згідно типового договору про надання послуг з постачання теплової енергії. На підтвердження відсутності централізованого опалення та транзитних трубопроводів опалення апелянтом до апеляційної скарги додається технічний паспорт за реєстраційним номером ТІ01:8670-7229-2146-4916 від 12.06.2024 року.

Також апелянт вважає неналежними докази, додані позивачем до позовної заяви. Зокрема, вказує на те, що матеріали справи не містять належних доказів направлення позивачем на адресу відповідача та отримання останнім акту приймання-передачі теплової енергії та рахунку від 31.12.2022 року, а також відсутні докази направлення вимоги щодо погашення заборгованості.

Стверджує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки акту обстеження системи теплоспоживання ГВП від 26.02.2024 року, який апелянт також вважає неналежним доказом, оскільки цей акт складено одноосібно та за відсутності відповідача при його складанні.

Серед іншого апелянт вважає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що вбачає в позбавленні відповідача можливості надати докази в підтвердження своєї правової позиції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.08.2024 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 р. у справі № 908/756/24 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Концерн Міські теплові мережі не скористався своїм правом та не надав відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, Концерн Міські теплові мережі (позивач у справі) діє на підставі статуту.

Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України Про теплопостачання від 02.06.2005 року за № 2633-ІV, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У розумінні Закону України Про теплопостачання та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору.

За визначенням статті 1 Закону України Про теплопостачання теплова енергія товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Обов`язок укласти договір на постачання теплової енергії покладається відповідно до закону, як на теплопостачальну організацію, так і на споживача теплової енергії.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України Про житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п. п. 5, 6, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

споживач житлово-комунальних послуг (далі споживач) індивідуальний або колективний споживач.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч. ч. 2-5, 7 статтею 21 Закону України Про житлово-комунальні послуги виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації.

Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період.

Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством.

Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону.

Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат.

Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідач є орендарем комунального майна нежитлового приміщення І цокольного поверху (літ. А) площею 42,8 кв.м у місті Запоріжжя по вулиці Якова Новицького, 6, на підставі договору № 430/1 від 03.10.2019 в редакції додаткових угод до нього зі строком дії до 03.09.2022. Копію договору додано до матеріалів справи.

Обов`язком орендаря (відповідача), згідно з умовами договору оренди (п. 5.12), зокрема є укладення договору з постачальником комунальних послуг.

Хоч у частині першій статті 12 Закону України Про житлово-комунальні послуги й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до статей 7, 16, 21 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії для потреб опалення, згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Разом з тим, згідно із Законом України Про теплопостачання серед основних обов`язків Споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів (ст. 24).

Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198 (Правила), Споживач зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил (п. 40).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (в редакції, чинній у спірний період, за який нарахована заборгованість) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Позивач надавав послуги з централізованого опалення за період листопад 2019 р.-квітень 2021 р. у нежитлове приміщення І цокольного поверху (літ. А) за адресою: м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, 6, орендарем якого є відповідач, на загальну суму 10 319,03 грн.

Облік кількості відпущеної теплоенергії здійснювався за особовим рахунком № 204408.

Факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період (зазначені рішення є у публічному доступі на сайті ЗМР).

Відповідач не оплатив послуги з теплопостачання.

На підтвердження відпуску теплової енергії позивачем надано в матеріали справи належним чином оформлені акт приймання-передачі теплової енергії за спірний період та рахунок на оплату.

Споживач заперечень щодо нарахувань, зазначених у рахунку та акті приймання-передачі теплової енергії на адресу Концерну Міські теплові мережі, не надав.

Відповідно до наведеного в позові розрахунку заборгованість відповідача за вказаний період склала 10 319,03 грн.

У даному випадку розрахунковим періодом між сторонами є розрахунковий місяць, а підставою для розрахунків між Концерном Міські теплові мережі та Споживачем є рахунок та акт приймання-передачі теплової енергії.

Позивач надсилав на адресу відповідача вимогу від 20.12.2023 щодо погашення заборгованості в сумі 10 319,03 грн.

Заборгованість відповідачем не погашена.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не подано, ані обґрунтованих заперечень вимогам позивача, ані доказів сплати боргу, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10 319,03 грн заборгованості за поставлену теплову енергію.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

В силу положень ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Згідно з приписами п. 7 ст. 193 ГК України та ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 24 Закону України Про теплопостачання, серед основних обов`язків Споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Згідно із положень п. 40 Правил користування тепловою енергією, Споживач зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та даних Правил.

Згідно з ст. 276 ГК України споживач зобов`язаний був оплатити відпущену теплову енергію у встановлений термін за встановленими цінами.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в строк, що встановлений законом, договором.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГК України та ч. 1 ст. 599 ЦК України господарське зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (абз. 9 ч. 2 ст. 25 Закону України Про теплопостачання).

Невиконанням своїх грошових зобов`язань відповідач порушив вищевказані вимоги законодавства.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія критично ставиться до посилання апелянта на відсутність факту отримання нею послуги з теплопостачання.

Так, за твердженням апелянта, у приміщенні за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Якова Новицького, буд. 6, відсутнє централізоване опалення та транзитні трубопроводи опалення, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав для укладення з Концерном Міські теплові мережі договору згідно типового договору про надання послуг з постачання теплової енергії. На підтвердження відсутності централізованого опалення та транзитних трубопроводів опалення апелянтом до апеляційної скарги додається технічний паспорт за реєстраційним номером ТІ01:8670-7229-2146-4916 від 12.06.2024 року.

Проте, судова колегія звертає увагу, що технічний паспорт за реєстраційним номером ТІ01:8670-7229-2146-4916 від 12.06.2024 року долучений відповідачем до матеріалів справи вже під час апеляційного розгляду.

Однак, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно з ч. 4 ст. 80 ГПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Частиною 8 ст. 80 ГПК України унормовано, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту вищенаведених норм убачається, що в межах позовного провадження докази у справі подаються виключно у встановлені судом або ГПК України строки. При цьому, відповідач подає докази разом поданням відзиву, а у разі неможливості їх подання повідомляє про це суд із зазначенням поважних причин такого неподання для надання судом додаткового строку для подання таких доказів. Неподання доказів у встановлені судом або законом строки та недоведення поважності причин такого неподання має наслідком неприйняття таких доказів до розгляду.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не додавався технічний паспорт за реєстраційним номером ТІ01:8670-7229-2146-4916 від 12.06.2024 року. Зі вказаного технічного паспорту вбачається, що він був отриманий відповідачем вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції. При цьому відповідачем не наведено жодного обґрунтування неможливості отримання цього доказу вчасно для подання до суду першої інстанції.

Отже, судова колегія відзначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15 та від 11.09.2019 у справі № 922/393/18.

За таких обставин, судова колегія не приймає до розгляду технічний паспорт за реєстраційним номером ТІ01:8670-7229-2146-4916 від 12.06.2024 року, як такий, що поданий після закінчення процесуального строку, передбаченого Господарським процесуальним кодексом України для його подання.

Водночас судова колегія зауважує, що матеріали справи містять висновок про вартість майна, складений Приватним підприємцем Зотовою Іриною Євгенівною, суб`єктом оціночної діяльності, що діє на підставі Сертифікату суб`єкта оціночної діяльності, зареєстрованого від 14.04.2017 року № 349/14, виданого Фондом Держмайна України.

Цей висновок затверджений Заступником директора Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради 03.09.2019 р. та є додатком до Договору № 430/1 оренди нежитлового приміщення, за яким відповідачці передано в строкове платне користування комунальне майно нежитлове приміщення І цокольного поверху (літ.А-5) площею 42,8 кв.м. по вул. Якова Новицького, 6.

Згідно із зазначеним висновком про вартість майна об`єкт оцінки приміщення, що орендується відповідачкою, має з інженерних мереж, зокрема опалення.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості за відпущену теплову енергію у відповідачки, в свою чергу відповідачкою доказів оплати коштів не надано.

Оскільки нежитлове приміщення, орендарем якого є відповідачка, має спільне з житловим будинком підключення до теплової мережі позивача (іншого відповідачкою не доведено), факт отримання теплоносія в період опалювального сезону підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального періоду 2019-2021 у м. Запоріжжя, які оприлюднені на офіційному сайті Запорізької міської ради, актом приймання-передачі та рахунком за спожиту теплову енергію.

Відповідачкою не подано, ані обґрунтованих заперечень вимогам позивача, ані доказів сплати боргу, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача 10 319,03 грн заборгованості за поставлену теплову енергію, які підлягають задоволенню.

Окрім зазначеного судова колегія відхиляє доводи апелянта про позбавлення її судом першої інстанції можливості надати докази в підтвердження своєї правової позиції, з огляду на таке.

18.10.2023 вступили в дію зміни до Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з введенням в дію Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (надалі ЄСІТС) або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023 № 3200-IX.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 ГПК України, особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до частини 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Таким чином, якщо суд має відомості про наявний електронний кабінет в учасника справи, то в такому випадку усі процесуальні документи надсилаються такому учаснику справи до його електронного кабінету і тільки в окремому випадку за окремою заявою суд може надіслати процесуальний документ в паперовому вигляді.

Отже, оскільки матеріали справи містять докази належного повідомлення судом відповідачки про відкриття провадження у справі № 908/756/24 шляхом надсилання відповідної ухвали до її електронного кабінету, а посилання апелянта на тимчасову відсутність у неї доступу до власного електронного кабінету у підсистемі Електронний суд ЄСІТС не є обставиною, що свідчить про необізнаність сторони спору про існування такого судового спору, судова колегія приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів апелянта про позбавлення її судом першої інстанції можливості надати заперечення на позов та докази в підтвердження своєї правової позиції.

До того-ж, з матеріалів справи вбачається, що 23.05.2024р. відповідачка зверталася до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи, тобто була обізнана про її розгляд.

З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 р. у даній справі відсутні.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн слід покласти на останнього.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Слизовської (Четверик) Марини Юріївни на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 р. у справі № 908/756/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 р. у справі № 908/756/24 залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Фізичну особу-підприємця Слизовську (Четверик) Марину Юріївну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.В. Чус