УХВАЛА

м. Київ

10.09.2024Справа № 910/11773/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Демидової А.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Концерну «Військторгсервіс» про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/11773/23

За позовом Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України

до Концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 404227,47 грн

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Центральний будинок офіцерів Збройних Сил України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Концерну «Військторгсервіс» (далі - відповідач) про стягнення 404227,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що філія «Північна» Концерну «Військторгсервіс», яка є відокремленим структурним підрозділом відповідача, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором відшкодування вартості теплової енергії №2-ЦБО від 04.01.2022 не в повному обсязі розрахувалася за теплову енергію, у зв`язку з чим позивач просить стягнути основну заборгованість у розмірі 404227,47 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України основний борг у розмірі 404227,47 грн та судовий збір у розмірі 6063,41 грн.

21.02.2024 на виконання рішення Господарського суду міста Києва видано судовий наказ.

30.07.2024 року через систему Електронний Суд від Концерну «Військторгсервіс» надійшла заява про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 року у справі №910/11773/23, в якій заявник просить розстрочити виконання рішення терміном на один рік з моменту постановлення ухвали. Як підставу для розстрочення виконання рішення суду, заявник зазначає про скрутне фінансове становище, яке виникло у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Відповідач наголошує, що у період воєнного стану частину власного майна безоплатно передав Силам оборони України для забезпечення відсічі агресору, а відтак втратив частину прибутку від користування та розпорядження таким майном, що значною мірою вплинуло на формування фінансового становища заявника та наголошує, що внаслідок ракетних обстрілів близько 11 тис. м2 його приміщень були втрачені, з них 8,1 тис. м2 зруйновані, що також вплинуло на сукупний дохід заявника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2024 розгляд заяви про розстрочення рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 призначено на 10.09.2024 та запропоновано учасникам процесу надати письмові пояснення по суті заяви до 03.09.2024 року включно.

03.09.2024 року через відділ діловодства суду від Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України надійшли заперечення на заяву про розстрочення виконання судового рішення, у яких позивач наголосив, що обставини скрутного фінансового становища, з урахуванням положень статті 331 ГПК України не є виключними обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, адже наявність таких обставин прямо залежить від власної діяльності самого відповідача, при цьому, недостатність чи відсутність коштів не можна вважати безумовними обставинами, за наявності яких відповідач може сподіватися на розстрочення виконання рішення. Крім того, обставини впливу воєнного стану на спроможність виконання договірних зобов`язань мають доводитися відповідачем щодо конкретних правовідносин, натомість у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вплив будь-яких форс-мажорних обставин на можливість виконання відповідачем своїх зобов`язань. Посилання на військову агресію без надання належних та допустимих доказів безпосереднього впливу зазначених обставин на можливість виконання судового рішення також не є підставою для розстрочення виконання рішення, при цьому, відповідач не подав суду жодних доказів на підтвердження його матеріального стану чи доказів, які могли б свідчити про наявність можливості погашення заборгованості у випадку розстрочення виконання рішення.

У судове засідання представник позивача (стягувача) не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд заяви відповідача без його участі.

Представник відповідача (боржника/заявника) в судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа ухвали суду від 19.08.2024 до електронного кабінету від 20.08.2024.

Заявник про причини своєї неявки не повідомив, у зв`язку з чим суд, керуючись приписами статті 202 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути заяву про розстрочення виконання рішення суду за відсутності представників учасників справи.

Розглянувши заяву Концерну «Військторгсервіс» про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/11773/23, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У свою чергу, частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №910/11949/21.

У зв`язку з тим, що розстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочення виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка чи розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у пункті 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" Суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки чи розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Таким чином, враховуючи, що необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №904/5819/20, від 20.10.2022 у справі №910/3782/21, від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Позаяк, заявником не надано суду жодних доказів на підтвердження існування виключних обставин, що можуть бути підставою для розстрочення виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість його виконання або обумовлюють наявність ускладнень під час виконання судового акту.

У свою чергу, частина 2 статті 617 Цивільного кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, необґрунтованими є доводи відповідача в частині посилання на скрутне фінансове становище, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Як зазначає відповідач у заяві в період воєнного стану частину власного майна безоплатно передав Силам оборони України для забезпечення відсічі агресору, а відтак останній втратив частину прибутку від користування та розпорядженням таким майном, що значною мірою вплинуло на формування фінансового становища. При цьому, останній наголошує, що внаслідок ракетних обстрілів близько 11 тис. м2 приміщень відповідача були втрачені, з них 8,1 тис. м2 зруйновані, що також вплинуло на сукупний дохід заявника.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пунктом 4 статті 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, на заявника покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що вимоги викладені у заяві є змістовними та ґрунтовними, а тому підлягають задоволенню.

Особа, яка подає заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, до заяви повинні додаватися докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення суду.

Натомість, заявник на підтвердження обставин неможливості виконання рішення суду без його розстрочення, не надав суду жодних доказів, які б могли підтвердити наведені відповідачем у заяві доводи та свідчити про необхідність розстрочення рішення суду з метою забезпечення інтересів боржника та підтримання його підприємницької діяльності.

Тоді як, особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.

Надання розстрочки виконання рішення є заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що заявником (боржником) всупереч приписів частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України не надано беззаперечних, неспростовних доказів неможливості чи утруднення на даний час виконання рішення суду, відсутності коштів та винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов`язує можливість надання розстрочення виконання судового рішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Концерну «Військторгсервіс» про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/11773/23.

Керуючись статтями 13, 202, 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Концерну «Військторгсервіс» про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/11773/23.

Ухвала набирає законної сили 10.09.2024 та може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.09.2024.

СуддяТ.В. Васильченко