ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

03.09.2024 Справа № 917/110/22

Суддя Паламарчук В.В., при секретарі судового засідання Кір`яковій Я.Г. розглянувши в судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про грошові вимоги до боржника (вхід. №876/22 від 26.07.2022) по справі №917/110/22

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ", 38750, Полтавська область, Полтавський район, с. Щербані, вул. Центральна, 5-Б

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ", 36042, Полтавська область, м. Полтава, провулок Індивідуальний, 27А,

про банкрутство

Учасники справи: згідно протоколу

Встановив: в провадженні Господарського суду перебуває справа №917/110/22 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ".

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 19.05.2022 року у справі №917/110/22 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ" (). Визнано кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ" у розмірі: 3 953 097,94 грн. - основного боргу, 258 498,82 грн. - пені, 197 654,90 грн. - штрафу, 448 798,38 грн. - 10% річних, 428 330,87 грн. - інфляційних втрат, 24 810,00 грн. - витрати по сплаті судового збору, 58 500,00 грн. - авансування винагороди арбітражному керуючому. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ". Введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ" строком на 170 календарних днів. Призначено розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ" арбітражного керуючого Борових Ігоря Авнеровича.

Після тридцятиденного строку для подачі заяв до Господарського суду Полтавської області надійшла заява ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до ТОВ "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ" в сумі 127 000,00грн.

За ухвалою суду від 21.02.2023 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 (вхід. №876/22 від 26.07.2022) про визнання грошових вимог до боржника (заявлені після завершення строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника).

Ухвалою від 18.06.2024 завершено попереднє судове засідання у справі про банкрутство ТОВ "Експрес Вантаж" та призначено підсумкове засідання суду, на якому буде вирішено питання про санацію боржника, чи про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи закриття провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою від 28.06.2024 заяву ОСОБА_1 призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.08.2024.

15.07.2024 від розпорядника майна надійшло повідомлення про розгляд кредиторських вимог ОСОБА_1 (вхід. №9708), згідно якого розпорядник майна визнав грошові вимоги, щодо невиплаченої заробітної плати, а в частині компенсації за невикористану відпустку та виплати середнього заробітку прохає суд відхилити вказані грошові вимоги. Зокрема, серед іншого, в обґрунтування заперечень зазначає, що оскільки заявлені вимоги про невиплачений середній заробіток не входять до структури заробітної плати, а тому пільга щодо звільнення від сплати судового збору не застосовується.

Ухвалою від 13.08.2024 відкладено розгляд заяви та зобов`язано ОСОБА_1 до 02.09.2024 надати суду докази сплати судового збору в розмірі 4 962,00грн за подачу заяви про визнання грошових вимог до боржника.

Вимоги ухвали суду від 13.08.2024 ОСОБА_1 виконано не було.

Дослідивши матеріали вищезазначених грошових вимог, судом встановлено наступне:

ОСОБА_1 в прохальній частині своєї заяви прохає суд визнати грошові вимоги щодо не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 127 000,00грн та виплати середнього заробітку за період з 05.02.021 по дату проведення фактичного розрахунку виходячи з середньоденного розміру заробітної плати - 1396,56грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що 05.02.2021 року він був звільнений з посади директора ТОВ "ЕКСПЕРС-ВАНТАЖ" за власним бажанням відповідно до Наказу №188-П від 05.02.2021 року.

На дату звільнення 05.02.2021 року ТОВ "Експрес Вантаж" зобов`язане було в силу вимог ст.47, 116 КЗпП України виплатити йому 127 000,00грн, що включало заробітну плату за січень 2021 року в розмірі 29 060,25грн, заробітну плату за 5 днів лютого 2021 та компенсація за не використану відпустку.

На момент звернення до суду, заробітна плата, компенсація за не використану відпустку складає 127 000,00 грн.

Окрім того, ОСОБА_2 прохає суд визнати грошові вимоги із виплати середнього заробітку за період з 05.02.2021 по дату проведення фактичного розрахунку виходячи з середньоденного розміру заробітної плати - 1 396,56грн.

При розгляді кредиторської вимоги, суд виходить з наступного:

Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці").

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 15 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до повідомлення розпорядника майна, за результатами розгляду даних грошових вимог, вимоги щодо невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 29 060,25грн за січень 2021 та 5 днів лютого 2021року, визнано та включено до 1 черги реєстру кредиторів.

Враховуючи вищевикладене, грошові вимоги в частині невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 29 060,25грн за січень 2021 та 5 днів лютого 2021року, підлягають визнанню.

Разом з тим, ОСОБА_1 заявлено до визнання 97 939,75грн компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Проте будь-яких доказів, які б підтверджували кількість днів не використаної відпустки та нарахованої суми компенсації, матеріали заяви не містять.

Долучені до матеріалів заяви копії з трудової книжки з записом про звільнення ОСОБА_1 та виписки з пенсійного фонду, не підтверджують ні суми нарахування, ні період невикористаної відпустки за який здійснено нарахування заявлені до визнання.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України.

За приписами ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі належні йому суми, а в разі невиконання цього обов`язку настає відповідальність відповідно ст. 117 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення), при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Згідно з абз. 3, 4 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1 пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи відсутність відповідних розрахунків та сум, щодо середьоденного заробітку ОСОБА_1 , суд позбавлений можливості здійснити відповідний розрахунок відшкодування середнього заробітку, за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати при звільненні.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (висновки, які викладені в постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19 від 28.01.2021 у справі №910/4510/20).

Враховуючи вищевикладене, грошові вимоги в частині компенсації за невикористану відпустку та виплати середньоденного заробітку підлягають відхиленню.

Разом з тим, як встановлено судом визнана сума вимог складається саме з невиплаченого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2021, а не заробітної плати, як про це зазначено кредитором.

Так, згідно із пунктом 1 частини 1статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно норм чинного законодавства, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16.

Отже, за подання заяви про визнання кредиторських вимог в частині компенсації за невикористану відпустку та виплати середньоденного заробітку, кредитор ОСОБА_1 повинен був сплатити в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 4 962,00грн.

Враховуючи відсутність доказів сплати судового збору, а також документального підтвердження звільнення заявника від сплати судового збору, судовий збір в розмір 4 962,00грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати грошові вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ВАНТАЖ" (36042, Полтавська область, м. Полтава, провулок Індивідуальний, 27А, ) в частині невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 29060,25грн за січень 2021 та 5 днів лютого 2021року.

В іншій частині грошові вимоги - відхилити.

2. Розпоряднику майна внести визнані судом грошові вимоги до реєстру вимог кредиторів боржника в порядку черговості, встановленої Кодексом України з процедур банкрутства.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у дохід Державного бюджету України 4962,00грн - судового збору.

4. Видати наказ.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядки та строки, визначені ст. 255-257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано після виходу судді з відпустки 23.09.2024.

Суддя Паламарчук В.В.