ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2024 р. Справа№ 920/1220/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 26.09.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго"

на рішення Господарського суду Сумської області

від 14.02.2024 (повний текст складено та підписано 26.02.2024)

у справі №920/1220/23 (суддя Вдовенко Д.В.)

за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго"

про стягнення 398 883 грн 80 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Сумської області звернувся Національний банк України з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" про стягнення 398 883 грн 80 коп., з яких 242 957 грн 37 коп. попередньої оплати за теплову енергію, 128 608 грн 71 коп. інфляційних втрат, 27 317 грн 72 коп. 3% річних відповідно до договору № 66-Т/101589 від 11.11.2019, укладеного між сторонами.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 14.02.2024 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Сумитеплоенерго на користь Національного банку України 242 957 грн 37 коп., 128 608 грн 71 коп. інфляційних втрат, 27 317 грн 72 коп. 3% річних, 5 983 грн 26 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 14.02.2024 у справі №920/1220/23 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При цьому скаржник стверджував, що між сторонами був укладений договір на надання відповідної послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води і до цих правовідносин слід застосовувати положення глави 63 Цивільного кодексу України про послуги, а не положення ЦК України про купівлю-продаж. Також скаржник зазначив, що позивачем невірно визначено обсяг фактично отриманих послуг за договором №66-Т/101589; невірно визначено строк повернення попередньої оплати. До того ж апелянт вказав про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 апеляційну скаргу у справі №920/1220/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Тищенко А.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

08.04.2024 матеріали справи №920/1220/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" на рішення Господарського суду Сумської області від 14.02.2024 у справі №920/1220/23. Судове засідання призначено на 21.05.2024.

29.04.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

10.05.2024 на адресу суду від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтримав свою позицію наведену в апеляційній скарзі.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №920/1220/23.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2024, справу №920/1220/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Тарасенко К.В., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 колегія суддів постановила здійснювати розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" на рішення Господарського суду Сумської області від 14.02.2024 у справі №920/1220/23, спочатку колегією суддів у складі: Коробенка Г.П. (головуючий, доповідач) судді Кравчук Г.А., Тарасенко К.В., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2024. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25.06.2024.

Перед судовим засіданням 25.06.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розгляд справи відкладався.

Перед судовим засіданням 26.09.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обгрунтовано перебуванням представника Товариства - Приходько Д.В. у щорічній відпустці, яке відхиляється колегією суддів з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Колегією суддів враховано, що розгляд справи відбувається тривалий час, а задоволення клопотання призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що у відповідних випадках неможливості явки в судове засідання представника учасника справи (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні тощо) такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно ст. 56, 60, 61 Господарського процесуального кодексу України з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Отже, відповідач не позбавлений можливості залучити іншого представника у судове засідання, а доказів неможливості розгляду спору без участі відповідача матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2018 року у справі №927/1091/17.

Судом апеляційної інстанції також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі №915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

У судове засідання 26.09.2024 з`явився представник позивача та надав пояснення по справі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом доставки процесуальних документів до Електронного кабінету, що підтверджується відповідною довідкою.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані позивачем пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує та встановлено судом, що 11.11.2019 сторонами укладений договір про закупівлю послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №66-Т/101589, за умовами якого відповідач зобов`язався протягом дії договору надати позивачу вчасно та відповідної якості послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ДК 021:2015, код 09320000-8 "Пара, гаряча вода та пов`язана продукція"), а позивач - прийняти та своєчасно оплатити надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором (п. 1.1. договору).

Об`єкти споживача за адресою вул. Герасима Кондратьєва, буд. 21, м. Суми визначені у додатках № 1/66, 1/67 до договору (адмінкорпус, гуртожиток, гаражі).

Пунктами 3.1.-.3.6 договору встановлено, що розрахунки за послуги проводяться у грошовій формі (гривні) на умовах попередньої оплати відповідно до встановлених тарифів, які визначені умовами договору, або додатками договору. Зміна форми розрахунків допускається за згодою сторін. Споживач має право вносити авансові платежі без обмеження їх граничного розміру.

Споживач до 15 числа розрахункового періоду сплачує виконавцю вартість теплової енергії на підставі рахунку на попередню оплату. Остаточна оплата за теплову енергію здійснюється за рахунком-фактурою, сума якого включає величину попередньої оплати та залишкової несплаченої суми за попередні періоди, виходячи з розрахунку її фактичної реалізації.

Розрахунковим періодом є календарний місяць.

Щомісячно до 6-го числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач отримує від виконавця акт прийому-передачі теплової енергії, форма якого (додаток №3) є невід`ємною частиною договору та рахунок за спожиту теплову енергію. Несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від відповідальності щодо сплати за надані виконавцем послуги.

Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Цей договір укладений згідно з ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України на термін листопад-грудень 2019 року (п. 10.1. договору).

Відповідно до реєстрів початкових міжбанківських розрахункових документів за період листопад - грудень 2019 року на підставі виставлених відповідачем рахунків на сплату попередньої оплати за теплову енергію (опал.) від 12.11.2019 та 28.11.2019 позивач сплатив за листопад 2019 року 116 160 грн 50 коп., за грудень 2019 року 126 796 грн 87 коп.

30.11.2019 відповідач виставив позивачу рахунок на оплату послуг (опалення) на суму 4 103 грн 08 коп. за листопад 2019 року (без урахування величини попередньої оплати), 31.12.2019 на суму 10 922 грн 12 коп. за грудень 2019 року (без урахування величини попередньої оплати).

11.12.2019 позивач сплатив відповідачу 4 103 грн 08 коп. на підставі виставленого рахунка від 31.11.2019 (реєстрів початкових міжбанківських розрахункових документів за 11.12.2019); 15.01.2020 - 10 922 грн 12 коп. на підставі виставленого рахунка від 31.12.2019 (меморіальний ордер № від 15.01.2020).

Всього згідно з рахунками позивач перерахував відповідачу 257 982 грн 57 коп.

Відповідно до актів прийому-передачі теплової енергії від 30.11.2019 відповідач передав, а позивач прийняв послуги з теплопостачання вартістю 4 103 грн. 08 коп. та 32 596 грн. 31 коп.; від 31.12.2019 вартістю 10 922 грн 12 коп. та 86 757 грн 89 коп.

Загалом за період листопад - грудень 2019 року позивачу надані послуги з теплопостачання вартістю 134 379 грн 40 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2021 позивач звернувся до відповідача з листом № 65-0008/84558, в якому просив повернути залишок авансових коштів.

31.07.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією № 65-0008/55324 про повернення залишку авансових коштів в сумі 242 957 грн 37 коп., відшкодування інфляційних втрат та 3% річних.

У зв`язку з неповерненням відповідачем переплати, з урахуванням фактично наданих за договором послуг вартістю 15 025 грн 20 коп., позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 242 957 грн 37 коп. попередньої оплати, 128 608 грн 71 коп. інфляційних втрат, 27 317 грн 72 коп. 3% річних, з посиланням на приписи ст. 625, 670, 693 ЦК України.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про теплопостачання постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг;

З урахуванням положень вказаних норм, а також змісту укладеного між сторонами договору (обсяг спожитої послуги визначається як обсяг теплової енергії; одиницею виміру обсягу спожитої послуги є гігакалорія; ціною (вартістю) послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що на спірні правовідносини за договором про закупівлю послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 66-Т/101589 поширюються положення Цивільного кодексу України про купівлю-продаж. Разом з цим, вказаний висновок не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень глави 83 ЦК України в частині повернення майна, що перебуває у особи без достатньої правової підстави (після припинення дії договору), що обґрунтовується наступним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Обов`язковою підставою для можливості застосування норм статті 1212 Цивільного кодексу України до правовідносин сторін є відсутність зобов`язань сторін, що виникли б на належній правовій підставі з урахуванням норм ст. 11 Цивільного кодексу України, або наявність факту перевищення таких зобов`язальних відносин (наявність переплати понад визначену у зобов`язанні суму).

Сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі договору. Спір про повернення таких коштів має вирішуватися на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, від 24.02.2020 у справі №911/1036/19.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи, що зобов`язання сторін за договором припинилися виконанням, проведеним належним чином, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що строк дії договору сплив 31.12.2019.

Таким чином, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, є безпідставними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать висновкам Верховного Суду при вирішенні аналогічних судових спорів.

Як було зазначено вище, відповідно до актів прийому-передачі теплової енергії за період листопад - грудень 2019 року позивачу були надані послуги з теплопостачання вартістю 134 379 грн 40 коп.

Позивач оплатив послуги з теплопостачання в загальній сумі 257 982 грн 57 коп., у тому числі шляхом авансових внесків у загальній сумі 242 957 грн 37 коп.

Судом встановлено, що в період з листопада по грудень 2019 року, окрім договору №66-Т/101589 від 11.11.2019 (який є спірним у даній справі) також діяв договір про закупівлю послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №66-Т/100844 від 08.01.2019, укладений між Національним банком України та ТОВ "Сумитеплоенерго", предметом якого є надання послуг централізованого опалення та підігріву води в 2019 році (п.п. 1.1, п. 1.3 договору).

Договір від 08.01.2019 №66-Т/100844 укладений на термін з 01.01.2019 по 31.12.2019 (п. 10.1 договору).

На підставі актів прийому-передачі теплової енергії за договором №66-Т/100844 від 08.01.2019 з січня по грудень 2019 року відповідачем було надано послуг на суму 695 644,08 грн, до якої було включено суму 32 596,31 грн (акт б/н від 30.11.2019) та суму 86 757,89 грн (акт б/н від 31.12.2019). Дана обставина підтверджується рішеннями суду першої та апеляційної інстанції у справі №920/1152/19.

Тобто, з наведеного вбачається, що послуги на загальну суму 119 354,20 грн (32 596,31 грн + 86 757,89 грн), які були надані згідно актів прийому-передачі теплової енергії, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, входять до розміру послуг на суму 695 644,08 грн, наданих ТОВ "Сумитеплоенерго" на виконання договору №66-Т/100844 від 08.01.2019.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (правовий висновок Верховного Суду, міститься в постанові від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19).

За наведених обставин, враховуючи що судовим рішенням у справі №920/1152/19 (між тими самими сторонами) встановлено факти, що не підлягають доведенню при вирішення даного спору, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про невірне визначення місцевим судом розміру попередньої оплати та безпідставне врахування рішення суду у господарській справі №920/1152/19, є безпідставними та відхиляються судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що 10.09.2021 позивач звернувся до відповідача з листом № 65-0008/84558, в якому просив повернути залишок авансових коштів. В подальшому, 31.07.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією № 65-0008/55324 про повернення залишку авансових коштів, відшкодування інфляційних втрат та 3% річних. Однак, вказаний лист та претензія залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Щодо доводів відповідача про те, що лист №65-0008/84558 від 10.09.2021 є неналежним доказом, оскільки відсутні докази отримання вказаного листа уповноваженою особою відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2021 Національним банком на адресу ТОВ "Сумитеплоенерго" рекомендованим листом з повідомленням про вручення за №54 був направлений лист від 10.09.2021 № 65- 0008/84558, факт надіслання даного листа підтверджується реєстром (списком) відправлення рекомендованих листів. Таким чином, позивачем було вчинено всі необхідні дії з метою повідомлення сторони про повернення залишку авансових коштів. Доказів протилежного скаржником в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України надано не було.

Таким чином, з урахуванням фактично наданих послуг з постачання теплової енергії згідно з актами приймання-передачі, переплата позивача понад визначену в договорі суму становила 242 957 грн 37 коп. і підстава для збереження відповідачем коштів в цій сумі відпала, так як правовідносини сторін за договором від 11.11.2019 № 66-Т/101589 припинилися.

Щодо доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, про невірне визначення строку повернення попередньої оплати, колегія суддів зазначає, що з огляду на закінчення 31.12.2019 строку дії договору від 11.11.2019 та відсутність при цьому невиконаних зобов`язань у позивача перед позивачем станом на 31.12.2019, у відповідача виник обов`язок перед позивачем повернути залишок авансових коштів починаючи з 01.01.2020, оскільки підстави для їх утримання були відсутні.

Твердження скаржника про те, що обов`язок повернення попередньої оплати у відповідача не міг виникнути раніше ухвалення рішення у господарській справі №920/1152/19, яке набрало законної сили 09.12.2020, є необґрунтованими, враховуючи що підставою позову в даній справі є невиконане відповідачем зобов`язання щодо повернення залишку попередньої оплати, яке виникло на підставі договору та актів, а не у зв`язку з ухваленням рішення суду у справі №920/1152/19. У випадку відсутності такого рішення суду, позивач не був би позбавлений права на повернення відповідачем попередньої оплати та захисту його права в судовому порядку.

До того ж, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 у справі №920/1152/19 не вбачається, що предметом дослідження у даній справі був договір № 66-Т/101589 від 11.11.2019 (договір у даній справі) та відповідно судом не встановлювались обставини щодо його виконання сторонами, наявності заборгованості, обсягу наданих послуг з теплопостачання та обов`язку ТОВ "Сумитеплоенерго" повернути попередню оплату за ним.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення 242 957 грн 37 коп.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем його договірних зобов`язань, позивач також просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" 128 608 грн 71 коп. інфляційних втрат, 27 317 грн 72 коп. 3% річних.

Згідно зі ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави; з цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна; у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, нарахованих за період з 01.01.2020 по 30.09.2023 та інфляційних втрат, нарахованих за період січень 2020 - червень 2023 року, суд апеляційної інстанції встановив, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 27 317 грн 72 коп. 3% річних та 128 608 грн 71 коп. грн інфляційних втрат підлягають задоволенню в цій частині.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат є необгрунтованими, в силу викладеного вище, відтак відхиляються апеляційним судом.

Решта доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та не спростовують встановлених судом під час розгляду справи обставин, що свідчить про відсутність підстав для скасування рішення місцевого господарського суду.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та ухвалив законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення від 14.02.2024 відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 14.02.2024 у справі №920/1220/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго".

Матеріали справи №920/1220/23 повернути Господарському суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 01.10.2024

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

К.В. Тарасенко