ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23.09.2024м. СумиСправа № 920/1023/24

Господарський суд Сумської області у складі судді Вдовенко Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників за наявними матеріалами справу № 920/1023/24

за позовом Публічного акціонерного товариства Укрнафта (пров. Несторівський, буд. 3-5, м. Київ, 04053)

до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 15 779 грн 23 коп.,

УСТАНОВИВ:

Позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача 15 779 грн 23 коп. компенсації виплаченої військовозобов`язаному ОСОБА_1 за період з 07.09.2021 до 06.10.2021 заробітної плати, з урахуванням податків.

Ухвалою від 19.08.2024 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; визначив, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; надав відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву; надав позивачу семиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання відповіді на відзив; надав відповідачу семиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 19.08.2024 доставлена в електронний кабінет відповідача 20.08.2024, що підтверджується довідкою Господарського суду Сумської області.

02.09.2024 відповідач подав клопотання (вх. № 3936 від 02.09.2024), в якому просить суд збільшити строк на подання відзиву на позовну заяву. Відповідач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є органом військового управління та в силу визначених завдань відноситься до Збройних Сил України; місцерозташування особового складу здійснюється на території, що відноситься до військових об`єктів та на даний час має підвищений ризик нанесення авіаційних ударів з боку російської федерації; збереження життя особового складу є пріоритетним обов`язком командирів, тому у зв`язку із ситуацією, що склалася, діяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснюється з урахуванням оперативної обстановки та можливості виконання посадових обов`язків в умовах, що склалися.

06.09.2024 відповідач подав клопотання (вх. № 4030 від 06.09.2024), в якому просить суд закрити провадження у справі № 920/1023/24 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Відповідач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 є органом військового управління та не є суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність, на меті якої є отримання прибутку. Предметом спору у справі № 920/1023/24 є компенсація середнього заробітку, що виплачується військовозобов`язаним призваним для проходження навчальних зборів. Відповідно до частини другої статті 29 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» права та обов`язки військовозобов`язаних під час проходження зборів та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві встановлюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами. На військовозобов`язаних та резервістів поширюється дія статутів Збройних Сил України. Відповідно, між ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_5 виникли відносини, що регулюються спеціальними нормами права, що регулюють відносини у сфері оборони. Відповідач вважає, що між сторонами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України виник публічно-правовий спір, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

16.09.2024 позивач подав заперечення (вх. № 2752 від 16.09.2024), в якому просить суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі та продовжити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не є стороною у даній справі, тому не має значення, які відносини виникли між ним та ІНФОРМАЦІЯ_6 . Позивач вважає, що даний спір підлягає розгляду у господарському судочинстві, оскільки господарські правовідносини у даному спорі виникли в силу норм, якими встановлено обов`язок відповідача відшкодувати роботодавцю витрати, понесені останнім на оплату військовозобов`язаному середньої заробітної плати, зокрема: Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2006 № 1644 «Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам», Інструкцією про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 12.03.2007 № 80 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.03.2007 за № 269/13536. Тобто предмет позову не стосується здійснення функцій відповідача, як органу військового управління, та має на меті врегулювати господарський спір між юридичними особами.

Розглянувши матеріали справи суд встановив:

Згідно зі ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

За приписами ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі суд зазначає таке.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття суд, встановлений законом містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який має на меті розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

За загальним правилом спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за сукупності таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГПК України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, та/або спору про право (щодо інтересу, правочину, зобов`язання), що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Такий загальний підхід не унеможливлює винятків, що ґрунтуються на законі, пріоритеті права на судовий захист порушених прав чи інтересів осіб та аналізі природи правовідносин у спорі. Зокрема, спірні правовідносини мають приватноправовий характер, якщо зумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для приватноправової сфери (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 лютого 2024 року у справі № 580/4531/23).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спори спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За приписами ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ судам слід виходити із суті права та/або інтересу, по захист якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин у сукупності.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі N 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі N 823/2042/16, від 02 квітня 2019 року у справі N 137/1842/16-а та від 17 червня 2020 року у справі N 826/10249/18).

Публічно-владні управлінські функції передбачають прямий безпосередній публічно-владний вплив на іншого суб`єкта цих правовідносин, який є обов`язковим для цього суб`єкта. Публічно-владний вплив також означає, що суб`єкт владних повноважень наділений законними повноваженнями вирішувати питання про права, свободи та інтереси іншого суб`єкта, який вступає з ним у правові відносини.

Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні, майновій самостійності та вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу їх учасника.

Отже, для розв`язання питання про те, чи підлягає спір у цій справі розгляду судом адміністративної юрисдикції, необхідно з`ясувати, чи є він публічно-правовим, тобто якою є суть (зміст, характер) спору, чи виник він саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин та чи не має цей спір вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Позивач у справі № 920/1023/24 звернувся з позовними вимогами про стягнення з відповідача відшкодування виплаченої позивачем, як роботодавцем, військовозобов`язаному заробітної плати.

Цей спір, з урахуванням наведеного вище, не є публічно-правовим. Виходячи з підстав та предмету позову, спір має приватноправовий характер, тому такий спір, з урахуванням суб`єктного складу сторін, підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства і підстави для закриття провадження у справі відсутні.

За цих обставин, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача (вх. № 4030 від 06.09.2024) про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Розглянувши клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву, згідно зі ст. 119 ГПК України, враховуючи, що в ухвалі від 19.08.2024 відповідачу наданий мінімальний за приписами ст. 165 ГПК України строк для подання відзиву на позовну заяву, з метою всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи, забезпечення рівних прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, суд продовжує відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 03.10.2024 включно.

За цих обставин, для надання учасникам справи часу для реалізації права на подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення, суд відкладає розгляд справи по суті.

Керуючись ст. 2, 13, 119, 231, 234, 235, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 (вх. № 4030 від 06.09.2024) про закриття провадження у справі відмовити.

2. Продовжити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 03.10.2024 включно.

3. Відкласти розгляд справи по суті до 21.10.2024 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Ухвала підписана суддею 23.09.2024.

Суддя Д.В. Вдовенко