ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 р. м. Ужгород Справа № 907/570/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи:

за позовом Хустської окружної прокуратури, м. Хуст Закарпатської області в інтересах держави в особі

позивача Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, с. Драгово Хустського району Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», м. Ужгород

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 37 986,46 грн

За участю представників:

прокуратури Романюк Д.В., службове посвідчення від 01.03.2023 № 069365;

позивача не з`явився;

відповідача Баблюк О.Б., адвокат, ордер серії АО №1132602 від 25.06.2024.

ВСТАНОВИВ:

Хустська окружна прокуратура діючи в інтересах держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» у якому просить суд:

- визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 18.08.2022 до договору № 2545/2022-1 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2022, укладену між Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут»;

- визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 22.09.2022 до договору № 2545/2022-1 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2022, укладену між Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут»;

- визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 26.09.2022 до договору № 2545/2022-1 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2022, укладену між Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут»;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» 37 986,46 грн надмірно сплачених коштів.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/570/24 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 червня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19 червня 2024 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, заяв із обґрунтуванням заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

26 червня 2024 року через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява від 25.06.2024 із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За результатами розгляду означеної заяви суд відповідно до ухвали від 28.06.2024 відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та, з урахуванням декларованого ТОВ «Закарпаттяенергозбут» наміру взяти участь в усних слуханнях справи з посиланнями на правові позиції Європейського суду з прав людини (рішення від 13.03.2018 у справі Mirovni Institut v Slovenia), судом постановлено призначити справу №907/570/24 до розгляду з повідомленням учасників справи в судовому засіданні, яке призначено на 17.07.2024 року.

В судовому засіданні 17.07.2024 оголошувалася перерва до 25.07.2024 та до 18.09.2024 з огляду на відсутність учасників справи та з урахуванням заявленого відповідачем клопотання з метою надання можливості надати додаткові пояснення щодо питань, які виникли в ході розгляду справи.

Прокурор в судових засіданнях 25.07.2024 та 18.09.2024 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених в позовній заяві підстав.

Позивач в судові засідання по розгляду справи не з`явився, подав суду клопотання від 16.07.2024 за №430-02/36 про розгляд справи за відсутності органу місцевого самоврядування. За змістом поданого клопотання від 16.07.2024 позивач позовні вимоги прокурора підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судових засіданнях 25.07.2024 та 18.09.2024 заперечує проти задоволення позовних з викладених у відзиві на позов підстав.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція прокурора.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані недійсністю додаткових угод № 3 від 18.08.2022, № 4 від 22.09.2022, № 5 від 26.09.2022 до укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії споживачу № 2545/2022-1 від 18.01.2022, як таких, що укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з підвищенням означеними додатковими угодами без визначених законодавством підстав ціни товару в розмірі, що перевищує 10% встановленої в договорі про закупівлю.

У зв`язку з наведеним прокурор зазначає, що розмір безпідставно (зайво) отриманих відповідачем коштів від позивача в якості оплати вартості поставленої останньому електричної енергії, як різниця між фактично сплаченою Споживачем вартістю електроенергії та сумою, яку він повинен був сплатити без врахування зміненої означеними додатковими угодами ціни 1 кВт/год електроенергії, становить 37 986,46 грн, які просить стягнути з відповідача у справі.

Письмові пояснення позивачів.

Позивачем не подано суду жодних пояснень щодо предмету позовних вимог у даній справі.

В той же час, відповідно до змісту клопотання від 16.07.2024 за №430-02/36 Драгівська сільська рада Хустського району Закарпатської області позовні вимоги прокурора підтримує в повному обсязі.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач у поданому суду відзиві на позовну заяву від 05.07.2024 заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Доводить, що під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (у разі коливання ціни такого товару на ринку; якщо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю).

За позицією відповідача застосована законодавцем конструкція «за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю» передбачає, що у разі коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення сторони договору про закупівлю можуть збільшити ціну за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару, що також вказує на неможливість збільшення ціни товару, якщо предметом договору про закупівлю є одна одиниця товару.

Також, за позицією відповідача, попри однозначно встановлену можливість декілька разів підвищувати ціну за одиницю товару, в п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не обмежується підсумковий, кінцевий відсоток підвищення ціни, а відтак сторони в договорі про закупівлю можуть щоразу збільшувати ціну за одиницю товару до 10% та таке збільшення відбувається під час коливання ціни на товар (електроенергія) пропорційно збільшенню ціни на ринку, що свідчить про те, що усі додаткові угоди про підвищення ціни за одиницю товару були укладені на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у повній відповідності до Листів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Крім того, зауважує, що починаючи з лютого 2022 року, коли почалися військові дії на території України, видобуток електроенергії значно знизився через зазначені обставини, які є надзвичайними і невідворотними, що призвели до значних коливань на ринку електричної енергії, а відмова від укладення додаткових угод № 3 від 18.08.2022, № 4 від 22.09.2022 та № 5 від 26.09.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 250045/2022-1 від 18.01.2022 порушило б співвідношення майнових інтересів сторін, так як ціна визначена у Договорі № 250045/2022-1 не покривала б витрат відповідача, пов`язаних з постачанням електричної енергії відповідно умов даного договору, тоді як в разі розірвання Договору № 250045/2022-1 сторонами, позивачу необхідно б було обрати нового постачальника, провівши відповідну процедуру закупівлі, або укласти договір з постачальником «останньої надії», ціни якого в спірний період були значно більшими від зазначених в оспорюваних прокурором додаткових угодах.

Окремо звертає увагу, що якщо правомірним є підняття ціни лише на 10% загальної вартості за 1 кВт, то сума надмірно сплачених коштів буде становити 36 198,52 грн, що на 1787,94 грн менша, від тої що зазначена у позовній заяві прокурора, на підтвердження чого відповідачем подано відповідні розрахунки суду.

Відповідач також вважає безпідставними твердження прокурора щодо наявності факту штучного заниження цін на електричної енергії (демпінгу) під час укладення Договору про постачання електричної енергії споживачу № 001-21/22399 від 27.12.2021 року.

Крім того, звертає увагу, що при подачі позову до суду прокурором не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі, а також не наведено обставин нездійснення уповноваженими органами наданих їм повноважень у сфері закупівель.

Відповідь на відзив.

Прокурор згідно з поданою суду відповіддю на відзив від 09.07.2024 викладено власні аргументи та міркування на спростування заперечень проти позову, які зазначені відповідачем у відзиві на позов.

З посиланням на постанову Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19 пояснює, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначив, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод за позицією прокурора є недобросовісною діловою практикою з боку Продавця.

Звертає увагу також на постанову від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, в якій Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Зауважує, що в спірних правовідносинах чинною залишається дія Додаткової угоди № 2 від 28.02.2022 до договору, відповідно до якої ціну 1 кВт/год електричної енергії збільшено на 8,75% від ціни за договором до 3,654255 грн, а відтак, неналежними є розрахунки відповідача, виходячи з десяти-відсоткового підняття вартості електроенергії.

Заперечення.

Відповідач у поданих суду запереченнях на відповідь на відзив від 15.07.2024 з посиланнями на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 та враховуючи європейське законодавство, на якому ґрунтується Закон України «Про публічні закупівлі» в силу статті 148 Угоди про асоціацію з ЄС, та ґрунтуючись на європейській практиці, висвітленій у рішеннях ЄСПЛ, «Правило 10 %» викладене у частині п`ятій статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за позицією відповідача повинно трактуватися на користь учасника закупівлі.

Вважає, що всі дії сторін Договору № 250025/2022-1 спрямовані на укладання додаткових угод були здійснені у межах визначених законодавством, а саме: предметом закупівлі є електрична енергія, і зміни, які вносилися до договору спірними додатковими угодами, за рахунок зменшення обсягу закупівлі товару не призвели до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; жодною зі спірних додаткових угод ціну за одиницю товару не було збільшено понад 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку; на підтвердження обґрунтованості коливання ціни на електричну енергію, що зумовило її збільшення за договором, Відповідач надав довідки Закарпатської торгово-промислової палати, зі змісту яких можна відстежити динаміку цін та встановити її рух у бік збільшення.

Зауважує, що наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України, а відтак, доводить передчасність вимоги прокурора про стягнення неправомірно сплачених коштів.

Окрім того, зазначає, що в порушення абз. 3 ч. ч ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», в матеріалах справи відсутня інформація про направлення Позивачем суб`єкту владних повноважень повідомлення про представництво інтересів держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, у зв`язку з чим просимо залишити дану позовну заяву без розгляду в порядку пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

Наводить інші заперечення аналогічні, що й у відзиві на позовну заяву.

Крім того, відповідно до наданих відповідачем суду письмових пояснень від 01.08.2024 відповідач з посиланням на приписи ст.ст. 215, 216 ЦК України зазначає, що у випадку визнанням оспорюваних змін до договору недійсними у ТОВ «Закарпаттяенергозбут» виникає право на відшкодування збитків з винної сторони у зв`язку із вчиненням недійсного правочину, якою за позицією відповідача є позивач у справі, як особа, на яку законодавцем покладено обов`язок дотримання Закону України «Про публічні закупівлі».

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

18 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (надалі ТОВ «Закарпаттяенергозбут» та/або Постачальник, та/або відповідач) та Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області (надалі Споживач та/або позивач) за наслідками проведення закупівлі UA-2021-12-17-005045-с (оголошення про проведення відкритих торгів, протокол розкриття тендерних пропозицій/пропозицій від 04.01.2022, повідомлення про намір укласти договір про закупівлю) був укладений Договір постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2022 році ДК 021:2015-09310000-5 Електричну енергію по 2-у класу напруги в обсязі 168 550 кВт/год, а Споживач, в свою чергу, зобов`язався прийняти та оплатити цю електричну енергію на умовах цього Договору (п. 2.1. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору строк (термін) поставки (передачі) товарів або надання послуг: з моменту завершення процедури зміни Постачальника по 31 грудня 2022 року.

Відповідно до п. 5.1. Договору ціна за 1 кВт/год електричної енергії за цим договором становить: 2-й клас напруги 2,800020 грн (без ПДВ), ПДВ 0,560004 грн, разом з ПДВ 3,360024 грн. У ціну включається тариф на передачу електроенергії (0,34564 грн без ПДВ за 1 кВт/год) та не включається тариф на розподіл електроенергії. Споживач здійснює плату за послуги з передачі електричної енергії через Постачальника, що входить до вартості відповідно до цього Договору.

Загальна вартість цього Договору становить 566 332,00 грн з ПДВ (п. 5.2. Договору).

Відповідно до п. 5.4. Договору оплата за електричну енергію здійснюється Споживачем виключно в грошовій формі. Розрахунок за фактично передану електричну енергію здійснюється до 20-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії. Разом з тим, за умови наявності коштів, Споживач залишає за собою право здійснювати оплату за товар за розрахунковими показниками споживання.

Сторони домовилися, що ціна за 1 кВт/год електричної енергії згідно пунктів 5.3.2., 5.3.5.-5.3.7. та п. 5.3.9. цього Договору може бути змінена з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулися такі зміни, що буде відображено в Додатковій угоді до Договору. Збільшення ціни електричної енергії може бути здійснено тільки з підтвердженням відповідними документами щодо зміни ціни (п. 5.6. Договору).

Відповідно до п. 13.1. Договору, цей Договір набуває чинності з дати підписання Сторонами та скріплення їх підписів печатками і діє в частині постачання електроенергії з 18.01.2022 (з моменту завершення процедури зміни Постачальника) до 31.12.2022, а в частині проведення розрахунків та виконання інших зобов`язань до повного його виконання.

Судом встановлено також, що протягом строку дії Договору між його сторонами були укладені такі додаткові угоди:

- додаткова угода № 1 від 28.02.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору до 3,360024 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 2 від 28.02.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору з 01.02.2022 до 3,654255 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 3 від 18.08.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору з 01.08.2022 до 3,977880 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 4 від 22.09.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору з 01.09.2022 до 4,333835 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 5 від 26.09.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору з 10.09.2022 до 4,725349 грн (з ПДВ).

Судом встановлено та учасниками справи визнається, що на виконання умов Договору Постачальник протягом січня-грудня 2022 року включно поставив, а Споживач прийняв електричну енергію загальним обсягом 122 274 кВт/год, а саме:

- в січні 2022 року 9254 кВт/год електроенергії за ціною 2,800021 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 31 093,67 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за січень 2022 року №250045/1/1 від 31.01.2022 року;

- в лютому 2022 року 24 053 кВт/год електроенергії за ціною 3,045213 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 87 895,81 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за лютий 2022 року №250045/2/1 від 28.02.2022 року;

- в березні 2022 року 20 937 кВт/год електроенергії за ціною 3,045213 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 76 509,14 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за березень 2022 року №250045/3/1 від 31.03.2022 року;

- в квітні 2022 року 11 751 кВт/год електроенергії за ціною 3,045213 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 42 941,16 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за квітень 2022 року №250045/4/1 від 30.04.2022 року;

- в травні 2022 року 5365 кВт/год електроенергії за ціною 3,045214 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 19 605,09 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за травень 2022 року №250045/5/1 від 31.05.2022 року;

- в червні 2022 року 7082 кВт/год електроенергії за ціною 3,045213 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 25 879,44 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за червень 2022 року №250045/6/1 від 30.06.2022 року;

- в липні 2022 року 4747 кВт/год електроенергії за ціною 3,045214 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 17 346,76 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за липень 2022 року №250045/7/1 від 31.07.2022 року;

- в серпні 2022 року 4347 кВт/год електроенергії за ціною 3,3149 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 17 291,84 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за серпень 2022 року №250045/8/1 від 31.08.2022 року;

- у вересні 2022 року 5329 кВт/год електроенергії за ціною 3,839587 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 24 553,39 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за вересень 2022 року №250045/9/1 від 30.09.2022 року;

- в жовтні 2022 року 8605 кВт/год електроенергії за ціною 3,937791 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 40 661,63 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за жовтень 2022 року №250045/10/1 від 31.10.2022 року;

- в листопаді 2022 року 10 877 кВт/год електроенергії за ціною 3,937791 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 51 397,62 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за листопад 2022 року №250045/11/1 від 30.11.2022 року;

- в грудні 2022 року 9927 кВт/год електроенергії за ціною 3,937791 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 46 908,54 грн, що підтверджується підписаним сторонами Договору Актом прийняття-передавання товарної продукції за грудень 2022 року №250045/12/1 від 31.12.2022 року.

З наданих Актів прийняття-передавання товарної продукції вбачається, що в період з серпня по грудень 2022 року загальний обсяг поставленої відповідачем позивачу електроенергії становив 39 085 кВт/год.

Встановлено також, що Споживачем здійснено оплату за отриману електроенергію в повному обсязі, на загальну суму 482 084,09 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №23 від 07.02.2022 на суму 356,17 грн, №25 від 07.02.2022 на суму 11 766,80 грн, №27 від 07.02.2022 на суму 18 970,70 грн, №60 від 03.03.2022 на суму 58 102,66 грн, №62 від 03.03.2022 на суму 28 481,27 грн, №64 від 03.03.2022 на суму 1311,88 грн, №102 від 08.04.2022 на суму 5880,18 грн, №104 від 08.04.2022 на суму 23 800,16 грн, №106 від 08.04.2022 на суму 1037,81 грн, №118 від 19.04.2022 на суму 45 790,99 грн, №128 від 03.05.2022 на суму 27 562,13 грн, №130 від 03.05.2022 на суму 15 256,52 грн, №132 від 03.05.2022 на суму 122,51 грн, №156 від 03.06.2022 на суму 5433,88 грн, №158 від 03.06.2022 на суму 14 065,24 грн, №160 від 03.06.2022 на суму 105,97 грн, №195 від 07.07.2022 на суму 15 519,62 грн, №197 від 07.07.2022 на суму 36,54 грн, №193 від 07.07.2022 на суму 10 323,28 грн, №232 від 03.08.2022 на суму 10 363,47 грн, №234 від 03.08.2022 на суму 6818,85 грн, №236 від 03.08.2022 на суму 164,44 грн, №272 від 05.09.2022 на суму 7772,78 грн, №274 від 05.09.2022 на суму 9379,84 грн, №276 від 05.09.2022 на суму 139,22 грн, №309 від 05.10.2022 на суму 14 145,04 грн, №313 від 05.10.2022 на суму 704,95 грн, №311 від 05.10.2022 на суму 9703,40 грн, №348 від 04.11.2022 на суму 30 440,38 грн, №350 від 04.11.2022 на суму 9771,92 грн, №352 від 04.11.2022 на суму 449,33 грн, №391 від 05.12.2022 на суму 472,54 грн, №389 від 05.12.2022 на суму 50 925,08 грн, №431 від 21.12.2022 на суму 45 750,83 грн, №433 від 21.12.2022 на суму 1157,71 грн .

Зокрема, за спірний у справі період з серпня по грудень 2022 року Споживачем сплачено 180 813,02 грн.

Стверджуючи про безпідставність та незаконність внесених сторонами в Договір змін в частині збільшення вартості електричної енергії та, відповідно, недійсність додаткових угод № 3 від 18.08.2022, № 4 від 22.09.2022 та № 5 від 26.09.2022 до Договору відповідно до ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», прокурор просить такі додаткові угоди визнати недійсними та в порядку застосування наслідків недійсності правочину шляхом реституції - стягнути з відповідача зайво сплачені позивачем, як Споживачем, грошові кошти за придбану у період з серпня по грудень 2022 року включно електроенергію в загальній сумі 37 986,46 грн.

Означена сума прокурором обрахована як різниця між фактично сплаченою позивачем вартістю електроенергії відповідно до її ціни, яка визначалася відповідно до недійсних додаткових угод до Договору та встановленою Сторонами в додатковій угоді №2 від 28.02.2022 до Договору вартістю електроенергії (3,654255 грн за 1 кВт/год з ПДВ), яка повинна була оплачуватися позивачем на користь відповідача з врахуванням недійсності внесених в Договір подальших змін щодо збільшення вартості електричної енергії, які перевищують 10% від початково визначеної в Договорі ціни електричної енергії.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено позивачем Драгівську сільську раду Хустського району Закарпатської області, в обґрунтуванні наявності підстав для представництва якої та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначає, що означений орган місцевого самоврядування шляхом укладення оспорюваних додаткових угод порушив вимоги чинного законодавства, принципи максимальної ефективності та економії, недискримінації учасників, які призвели до безпідставної зміни істотних умов договору та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів.

При цьому, за позицією прокурора, бездіяльність позивача в частині невизнання недійсними додаткових угоду до Договору та нестягнення з Постачальника зайво отриманих коштів за Договором порушує економічні інтереси держави не відповідає суспільному інтересу, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області в суді, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Хустська окружна прокуратура звернулася з листом-запитом №07.54-2958 вих-24 від 23.05.2024 до Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області з проханням надати докази щодо виконання Договору, підстав внесення до нього змін та зазначити інформацію чи звертався орган місцевого самоврядування з позовною заявою про визнання недійсними додаткових угод до Договору чи про стягнення безпідставно отриманих коштів.

На адресу Хустської окружної прокуратури Драгівська сільська рада Хустського району Закарпатської області листом №303/02-36 від 28.05.2024 надала запитувані прокурором документи та повідомила, що органом місцевого самоврядування не вживалися заходи щодо повернення надміру сплачених коштів.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, прокурор у позовній заяві та згідно з поясненнями в судовому засіданні стверджує, що у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування є стороною укладеного з відповідачем Договору та, окрім того, наділений владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів місцевого бюджету територіальної громади с. Драгово.

Підставою позовних вимог у цій справі прокурор зазначає, що сторони Договору всупереч інтересам держави, без будь-яких належних підстав та з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» уклали недійсні додаткові угоди, якими суттєво збільшили ціну за одиницю товару, що призвело до нераціонального та неефективного використання 37 986,46 грн з місцевого бюджету, що не відповідає меті цього Закону та гарантованим державою принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі за бюджетні кошти. При цьому правовідносини, пов`язані з використанням коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес, а витрачання цих коштів за нікчемними угодами такому інтересу не відповідає і порушує права та інтереси територіальної громади в особі Ради, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджувані порушення.

Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно з ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частинами першою та четвертою статті 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

За висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На території Драгівської територіальної громади таким органом місцевого самоврядування є Драгівська сільська рада Хустського району Закарпатської області.

У вже згадувані постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду за подібних обставин справи зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб в даній справі мешканців Драгівської територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади Закарпатської області.

У контексті заявлених прокурором позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь органу місцевого самоврядування суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у пункті 56 постанови від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, де вказано, зокрема, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Разом із цим відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вже зазначалось вище, Хустською окружною прокуратурою в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом №07.54-2958 вих-24 від 23.05.2024 пропоновано Драгівській сільській раді Хустського району Закарпатської області вжити заходів щодо належного захисту інтересів держави та подання до суду позовної заяви про визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах Драгівська сільська рада Хустського району Закарпатської області є органом до компетенції якого віднесено повноваження з контролю за використанням бюджетних коштів територіальної громади с. Драгово, в тому числі й щодо повернення заяво сплачених коштів місцевого бюджету, відповідний позов органом місцевого самоврядування до відповідача не подавався, а відтак, Хустською окружною прокуратурою згідно з листом №07.54-113-379-24 від 04.06.2024 повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів та про подання відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області не здійснюється захист інтересів держави у спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави, а відповідні заперечення відповідача щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду судом відхиляються.

Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Щодо спірних правовідносин.

За положеннями ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст.509,526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України).

Підставою позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року та стягнення безпідставно (надмірно) сплачених грошових коштів прокурор визначає положення Закону України «Про публічні закупівлі», які були чинні на час внесення змін до Договору.

Враховуючи, що Договір про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року, який прокурором визначено в якості підстави заявленого позову, укладено сторонами за наслідком проведеної відповідачем публічної закупівлі за бюджетні кошти, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України «Про публічні закупівлі».

Як передбачено ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» (тут і надалі у редакції, яка діяла на момент існування спірних правовідносин) замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.

До замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Відповідно до ст. 41Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч. 2 ст. 189 ГК України визначено, що ціна є істотною умовою господарського договору.

За встановленими у даній справі обставинами, в момент підписання сторонами Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року між ними досягнуто згоди щодо істотних умов предмета закупівлі, зокрема, обсягу закупівлі, ціни предмета закупівлі, встановивши останню в розмірі 3,360024 грн з 1 кВт/год електроенергії (з ПДВ) та, в подальшому, в порядку п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» збільшивши відповідну ціну 1 кВт/год електроенергії до 3,654255, тобто в межах встановленої Законом 10-відсоткової межі збільшення ціни.

Водночас, надалі в серпні-вересні 2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року сторонами укладено ряд додаткових угод, якими повторно збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії.

Надаючи оцінку доводам прокурора про недійсність додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 до Договору, як таких, що укладені з порушенням вимог чинного на час їх укладення законодавства України про публічні закупівлі, суд зважає на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (п. 2 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Як встановлено вище, наслідком внесення сторонами оспорюваних змін до Договору стало збільшення ціни 1 кВт/год електричної енергії, а саме:

- додатковою угодою № 3 від 18.08.2022, сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії (порівняно зі збільшеною додатковою угодою №2 від 28.02.2022 ціною) з 3,654255 грн до 3,977880 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 4 від 22.09.2022 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 3,977880 грн до 4,333853 грн (з ПДВ);

- додатковою угодою № 5 від 26.09.2022 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 4,333853 грн до 4,725349 грн (з ПДВ).

В той же час, як зазначалось вище, в ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що наявність факту збільшення ціни за одиницю товару за змістом вищенаведених приписів п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.

Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Аналогічна правова міститься у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/4474/17, постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2014 у справі №904/3255/13.

Крім того, переглядаючи вказані справи за касаційними скаргами відповідачів, Верховний Суд погодився із висновками судів апеляційної інстанції, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Суд звернув увагу, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

Так, Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 зазначив, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %.

Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод), а підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку Продавця.

Відповідна правова позиція послідовно викладається у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21; від 09.06.2022 № 927/636/21; від 31.05.2022 № 927/515/21; від 25.11.2022 № 927/563/20.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 надано висновок про застосування законодавства про публічні закупівлі в цій частині, за яким у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

З урахуванням наведеного, відхиляються судом заперечення відповідача з посиланням на листи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 за №3302-06/34307-06, від 14.08.2019 за №3304-04/33869-06, від 24.11.2020 за № 3304-04/69987-06 щодо застосування 10% підняття ціни кожного разу при зміні умов договору та про те, що така ціна, як наслідок, може підніматися і більше 10% від зазначеної в договорі про закупівлю.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами без будь-яких підстав та з порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень укладеного Договору, укладено додаткові угоди №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 згідно з якими збільшено ціну за одиницю товару (1 кВт/год) більш як на 10% від визначеної в Договорі ціни (3,360024 грн) до 3,977880 грн, 4,333835 грн та 4,725349 грн за 1 кВт/год (з ПДВ) відповідно.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 до Договору їх сторонами, в тому числі й позивачем, порушено п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме змінено ціну за одиницю товару у сторону збільшення в розмірі, що перевищує гранично допустимі обсяги збільшення ціни (10%).

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 цього Кодексу (частина перша) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Наведені вище обставини свідчать про протиправність внесених сторонами змін до Договору та, відповідно, наявність правових підстав для визнання недійсними додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року, позаяк порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» сторонами мали системний характер, а під час розгляду справи в суді знайшли свої документальне підтвердження доводи прокурора про перевищення встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» ліміту можливого збільшення, а відтак позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають до задоволення судом.

При цьому, з огляду на приписи ч. 1 ст. 236 ЦК України за якими нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, беручи до уваги встановлену судом недійсність змін, що внесені до Договору Додатковими угодами №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022, застосуванню між сторонами в спірний період підлягали зазначені в Договорі положення щодо ціни електроенергії, обсягів постачання та ціни Договору (з урахуванням їх зміни відповідно до Додаткової угоди №2 від 28.02.2022 до Договору).

Варто зауважити, що, з урахуванням встановлених судом обставин даної справи, визнання недійсної (нікчемною) будь-якої додаткової угоди, якою змінено ціну, тягне за собою визнання недійсними (нікчемними) всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару тому є похідною від попередніх додаткових угод та є недійсною, якщо ціна за такою угодою перевищує можливе підвищення ціни за одиницю товару більше, ніж на 10 %, визначених у статті 36 3акону України «Про публічні закупівлі» у порівнянні з первісною ціною без врахування змін внесених на підставі нікчемних додаткових угод.

З урахування викладеного, суд висновує, що сторонами Договору під час укладення Додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 до Договору допущено зловживання своїм правом на зміну умов договору, здійснивши збільшення ціни товару, в результаті чого вартість 1 кВт/год електроенергії зросла:

- більш як на 18% - з 3,360024 грн до 3,977880 грн за 1 кВт/год (з ПДВ) за додатковою угодою №3 від 18.08.2022;

- майже на 29% - з 3,360024 грн до 4,333835 грн за 1 кВт/год (з ПДВ) за додатковою угодою №4 від 22.09.2022;

- більш як на 40% - з 3,360024 грн до 4,725349 грн за 1 кВт/год (з ПДВ) за додатковою угодою №5 від 26.09.2022.

Таким чином, внесення сторонами змін до Договору відповідно до Додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 суперечить вимогам ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в частині збільшення ціни закупівлі поза межами встановленої законом граничної межі її збільшення та свідчить про недійсність відповідних змін до Договору, які внесені означеними Додатковими угодами до Договору.

Водночас, сам факт виконання сторонами Договору з урахуванням означених додаткових угод не має значення для встановлення їх нікчемності, а відтак, заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.

В силу приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

В ст. 669 ЦК визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК (правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

Судом встановлено, що сторонами Договору, всупереч інтересів держави та зі зловживанням правом, без будь-яких належних на те підстав та жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на електроенергію, в порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень Договору, укладено Додаткові угоди, згідно яких збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації.

Недійсність додаткових угод, з врахуванням обставин даної справи, визначає необхідність регулювання зобов`язання між сторонами за положеннями укладеного Договору з урахуванням Додаткової угоди №2 від 28.02.2022 до Договору, проте без тих змін, які були внесені до нього Додатковими угодами №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022.

При цьому, відхиляються судом аргументи відповідача щодо можливості застосування в спірних правовідносинах встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» максимуму можливого збільшення ціни договору (10%) та використання його в розрахунках між сторонами, позаяк ТОВ «Закарпаттяенергозбут» не надано суду доказів укладення сторонами Договору додаткової угоди, яка б визначала вартість електроенергії в розмірі саме на 10% більше ніж зазначено в самому Договору, а правовідносини між сторонами носять господарський характер та суд неправі самостійно застосовувати відповідну ціну товару без доказів її погодження сторонами Договору та доказів відповідності означеної зміни ціни Закону України «Про публічні закупівлі».

Критично суд оцінює й доводи відповідача про наявність в Товариства збитків, які в порядку ч. 2 ст. 216 ЦК України підлягають до відшкодування позивачем як особою, яку відповідач вважає винною з огляду на визнання судом недійсними Додаткових угод до Договору, позаяк відповідної вимоги про стягнення з позивача збитків ТОВ «Закарпаттяенергозбут» не заявлено, а суд невправі при прийнятті рішення виходити за межі заявлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України).

При цьому, як встановлено судом, на виконання умов укладеного між сторонами Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року ТОВ «Закарпаттяенергозбут» за період з серпня по грудень 2022 року включно поставив, а відповідач, в свою чергу, прийняв електричну енергію в обсязі 39 085 кВт/год, вартість якої, з урахуванням визначеної в п. 5.1. Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №2 від 28.02.2022) ціни 1 кВт/год 3,654255 грн (без врахування внесених змін за недійсними Додатковими угодами) становить 142 826,56 грн (39 085 кВт/год * 3,654255 грн).

При цьому, починаючи з серпня 2022 року означені обсяги електроенергії позивачем оплачувалися, виходячи зі збільшеної її ціни за недійсними додатковими угодами до Договору.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги оплату Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області вартості поставленої за Договором з серпня по грудень 2022 року електроенергії в розмірі 180 813,02 грн (платіжні доручення №272 від 05.09.2022, №274 від 05.09.2022, №276 від 05.09.2022, №309 від 05.10.2022, №313 від 05.10.2022, №311 від 05.10.2022, №348 від 04.11.2022, №350 від 04.11.2022, №352 від 04.11.2022, №391 від 05.12.2022, №389 від 05.12.2022, №431 від 21.12.2022, №433 від 21.12.2022 ), суд доходить висновку, що в результаті укладення недійсних додаткових угод позивачем зайво сплачено 37 986,46 грн (180 813,02 грн - 142 826,56 грн) за придбану з серпня по грудень 2022 року включно електроенергію.

Резюмуючи викладене, суд зауважує, що порушення процедури державних закупівель та укладення додаткових угод №3 від 18.08.2022, №4 від 22.09.2022 та №5 від 26.09.2022 унеможливлює раціональне та ефективне використання державних коштів і створюють загрозу інтересам держави у подальшому. Як наслідок, указане призвело до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу державним інтересам у подальшому.

Відтак, суд доходить до висновку, що із відповідача слід стягнути надмірно сплачені кошти за постачання електричної енергії в сумі 37 986,46 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому обсязі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати прокурора по сплаті судового збору на підставі ч.9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом порівну на позивача та відповідача у справі, позаяк саме з їх неправильних дій (внесення змін до Договору всупереч вимог Закону України «Про публічні закупівлі») і виник даний спір між сторонами.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду №3 від 18.08.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року, укладеного між Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут».

3. Визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 22.09.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року, укладеного між Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут».

4. Визнати недійсною Додаткову угоду №5 від 26.09.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №250045/2022-1 від 18.01.2022 року, укладеного між Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут».

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (88000, м. Ужгород, пл. Жупанатська, буд. 18, ) на користь Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області (90432, с. Драгово Хустського району Закарпатської області, вул. Центральна, буд. 100, ) 37 986,46 грн (тридцять сім тисяч дев`ятсот вісімдесят шість гривень 46 копійок) безпідставно отриманих коштів.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (88000, м. Ужгород, пл. Жупанатська, буд. 18, ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, ) 6056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

7. Стягнути з Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області (90432, с. Драгово Хустського району Закарпатської області, вул. Центральна, буд. 100, ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, ) 6056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 23 вересня 2024 року.

Суддя Лучко Р.М.