УХВАЛА

24 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 921/136/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючої), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Фізичної особи-підприємця Горохівського Романа Богдановича (далі - ФОП Горохівський Р.Б., позивач, скаржник) - Світлик О.М. (адвокат),

відповідача - Приватного акціонерного товариства "Тернопільміськгаз" (далі - ПАТ "Тернопільміськгаз", відповідач) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ФОП Горохівського Р.Б.

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.07.2024 (головуючий - суддя Якімець Г.Г., судді: Бойко С.М., Бонк Т.Б.)

у справі за позовом ФОП Горохівського Р.Б.

до ПАТ "Тернопільміськгаз",

про визнання протиправним та скасування Акта №54925 від 17.01.2023,

ВСТАНОВИВ:

1. ФОП Горохівський Р.Б. звернувся до суду з позовом до ПАТ "Тернопільміськгаз" про визнання протиправним та скасування Акта №54925 від 17.01.2023 експертизи побутового газового лічильника типу та здійсненого на його підставі Розрахунку вартості природного газу на сумі 85 055, 78 грн, який мотивовано недотриманням відповідачем процедури проведення експертизи лічильна газу та незаконністю демонтажу лічильника газу.

2. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04.03.2024 у справі №921/136/23 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Розрахунок вартості природного газу, що проведено споживачу ФОП Горохівському Р.Б., договір №2139, в обсязі 3238 кубічних метрів в сумі 85 055,78 грн. В задоволені позовних вимог про визнання протиправним та скасування Акта №54925 від 17.01.2023 експертизи побутового газового лічильника типу ВР-G4-2 заводський №0 р.в. суд відмовив.

3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.07.2024 скасовано рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.03.2024 в частині задоволених позовних вимог. Прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування Розрахунку вартості природного газу, проведеному споживачу ФОП Горохівському Р.Б. в сумі 85 055,78 грн, відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

4. Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ФОП Горохівський Р.Б. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.07.2024, якою скасовано рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.03.2024 у справі № 921/136/23 в частині задоволених позовних вимог, а рішення місцевого суду залишити в силі.

5. Із посиланням на пункт 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, підпункт 37 пункту 4 глави 1 Кодексу газорозподільчих систем скаржник зазначає про порушення судом норм права без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.06.2019 у справі №922/1573/18, від 24.10.2018 у справі №914/2384/17.

6. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2024 для розгляду касаційної скарги у справі №921/136/23 визначено колегію суддів у складі: головуючої судді - Малашенкової Т. М., суддів Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.

7. Ухвалою Верховного Суду від 13.08.2024 відкрито касаційне провадження у справі №921/136/23 за касаційною скаргою ФОП Горохівського Р.Б. на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

8. ПАТ "Тернопільміськгаз" у поданому 27.08.2024 до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи їх необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

9. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 02.09.2024 №32.2-01/2068 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з відпусткою судді Бенедисюка І.М.

10. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024 для розгляду справи №921/136/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. (головуюча), Булгакової І.В., Колос І.Б.

11. У судовому засіданні скаржник повідомив, що понесені ним витрати на правничу допомогу складають 60 000 грн та докази понесення таких витрат будуть подані протягом 5 днів після прийняття судового рішення, а також витрати зі сплати судового збору, докази яких наявні в матеріалах справи.

12. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

13. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

14. Верховний Суд виходить з того, що самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

15. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №921/136/23 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

16. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

17. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

18. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

19. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

20. При цьому, колегія суддів зазначає, що саме скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначає сам скаржник), покладається на скаржника.

21. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

22. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

23. Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

24. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

25. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

26. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

27. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин:

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;

- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

28. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №922/1573/18, від 24.10.2018 у справі №914/2384/17, Верховний Суд виходить з такого.

29. Так, у справі №922/1573/18 (постанова Верховного Суду від 18.06.2019), на яку посилається скаржник, предметом позову було визнання протиправним та скасування рішення постійно діючої комісії з питань, пов`язаних з розглядом актів про порушення, складених у разі виявлення порушень споживачем (несанкціонованим споживачем), що не є побутовим, вимог Кодексу газорозподільчих систем від 05.06.2018, оформлене протоколом від 05.06.2018 № 567-1, протоколом від 05.09.2017 №191 та застосованої відповідачем оперативно-господарської санкції про донарахування об`єму природного газу за період з 25.05.2017 по 01.08.2017 у розмірі 635260,1069 куб.м, за період з 01.08.2017 по 16.08.2017 в розмірі 17551,76 куб.м, а також про зобов`язання Харківміськгаз провести Товариству перерахунок вартості природного газу та скасувати донарахований обсяг (об`єм) природного газу в розмірі 652811,8669 куб.м.

29.1. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з того, що: документи, на підставі яких Харківміськгаз приймав оскаржуване рішення, оформлене протоколом від 05.06.2018 № 567-1 та протоколом від 05.09.2017 № 191, не містили встановлених фактів несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ (лічильника газу) з боку Товариства. Також для встановлення несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ/лічильника газу необхідно встановити факт наявності викривлення даних обліку природного газу; однак акт експертизи ЗВТ та пломб від 17.08.2017 №335П, складений комісією Харківміськгаз спільно з ДП "Укрметртестстандарт", свідчить про відсутність викривлення даних обліку природного газу лічильником газу типу ЛГ-К-80-160-1,6-01-ЕХ № 5704, і навпаки, було встановлено, що вказаний лічильник газу працював у межах допустимих норм відносної похибки згідно з його паспортними даними. Відсутність викривлення даних обліку природного газу підтверджується також висновком експертного трасологічного дослідження №15785 ХНДІІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса М.С., актом перевірки лічильника газу ПрАТ "Івано-Франківський завод "Промприлад" від 11.07.2018 № 14/16/18.

29.2. Верховний Суд у постанові від 18.06.2019, залишаючи судові рішення без змін, зазначив, що відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ під несанкціонованим втручанням в роботу ЗВТ/лічильника газу розуміється, у тому числі, втручання в роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку, внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку обліковується з порушенням законодавства, та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу. Вказане свідчить про те, що викривлення даних обліку природного газу є обов`язковим наслідком несанкціонованого втручання у роботу ЗВТ/лічильника газу. Зазначене також підтверджується тим, що відповідно до положень глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРМ при задоволенні комісією акта про порушення складається акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості.

Верховний Суд відхилив як необґрунтовані доводи скаржника про те, що підставою для донарахування обсягу природного газу відповідно до глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРМ є факт експлуатації ЗВТ/лічильника газу з порушенням правил застосування такого засобу вимірювальної техніки всупереч вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність, оскільки згідно з наведеними положеннями Кодексу ГРМ підставою для донарахування обсягу природного газу є несанкціоноване втручання споживачем у роботу ЗВТ/лічильника газу, яке не було доведене відповідачем при розгляді даної справи.

30. У справі №914/2384/17 (постанова Верховного Суду від 24.10.2018), розглядалися позовні вимоги (за первісним позовом) про визнання протиправним та скасування рішення від 29.09.2017 про задоволення акта про порушення від 31.08.2017 №002423 та застосування оперативно-господарської санкції шляхом донарахування об`єму природного газу в обсязі 3 862,460 тис.м3 за період з 06.04.2016 12:00 год. по 06.04.2017 12:00 год. у сумі 32 840 548,88 грн та за зустрічним позовом про стягнення частини вартості донарахованого об`єму природного газу. Рішенням суду першої інстанції первісні позовні вимоги задоволено повністю, а у задоволенні зустрічного відмовлено. Постановою апеляційного господарського суду скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог; прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог. Скасовано також рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову. В цій частині прийняти нове рішення, яким задоволено зустрічні позовні вимоги. Спір у справі виник у зв`язку із нарахуванням ПАТ "Львівгаз" як оператором ГРМ вартості необлікованого об`єму природного газу внаслідок встановлення факту здійснення несанкціонованого втручання ДП "ЛОРТА" у роботу засобу вимірювальної техніки (ЗВТ)/лічильника газу. Суд першої інстанції на підставі здійсненої ним оцінки наявних у справі доказів встановив, що, всупереч імперативним положенням абзацу третього пункту 7 розділу 9 глави Х та абзацу першого пункту 6 розділу 5 глави ХІ Кодексу ГРС про неможливість здійснення донарахування вартості об`ємів природного газу до отримання результатів експертизи, ПАТ "Львівгаз" без отримання результатів експертизи прийняло оскаржуване рішення та склало акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості.

30.1. У постанові від 24.10.2018 Верховний Суд, проаналізувавши положення пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що несанкціонованим втручанням є не лише доведення факту пошкодження конструкції ЗВТ/лічильника, а й встановлення факту викривлення даних обліку природного газу (коли витрати природного газу комерційним вузлом обліку не обліковуються, обліковуються частково чи з порушенням). Вказане свідчить про те, що викривлення даних обліку природного газу є обов`язковим наслідком несанкціонованого втручання у роботу ЗВТ/лічильника газу. Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про невідповідність спірного рішення відповідача вимогам Кодексу ГРС. Разом з тим, надавши оцінку наявному у матеріалах справи акта експертизи лічильника від 30.01.2018 №176, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що відповідач довів лише одну обставину, яку необхідно встановити для несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ/лічильника газу - втручання в конструкцію лічильника. Водночас він не надав суду доказів, які свідчили б про другу складову, а саме те, що внаслідок втручання в конструкцію лічильника настали наслідки у вигляді спотворення даних обліку газу. Протилежний висновок суду апеляційної інстанції Суд визнав неаргументованим та таким, що ґрунтується виключно на помилковому твердженні суду про те, що сам по собі отвір у лічильнику споживача є втручанням у його роботу, яке не потребує встановлення додаткових обставин.

31. У справі №921/136/23, що переглядається, предметом позову є визнання протиправним та скасування Акта №54925 від 17.01.2023 експертизи побутового газового лічильника та здійсненого на його підставі Розрахунку вартості природного газу.

31.1. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Акт №54925 від 17.01.2023 експертизи побутового газового лічильника не є актом в розумінні положень статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, оскільки такий акт лише фіксує придатність лічильника газу. Суд у рішенні зазначив, що оскаржений акт може бути використаний в якості доказу в разі звернення з позовом до суду у спорі про право і підлягає оцінці судом при розгляді господарського спору. Відтак, суд дійшов висновку, що чинне законодавство дозволяє споживачу оскаржити в судовому порядку саме рішення комісії з розгляду акту про порушення, яке оформлене протоколом, а не Акт експертизи побутового газового лічильник, тобто захист порушеного права має бути ефективним, у зв`язку з чим, відмовив у задоволенні позову в цій частині через обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту. В цій частині судове рішення не оскаржується. Щодо задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування Розрахунку вартості природного газу, суд у рішенні зазначив, що складення розрахунку є прямим наслідком задоволення акта про порушення. Поряд з цим, долучені сторонами докази свідчать, що на порушення пункту 3 глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРМ, перед складанням акта про порушення №2139 від 20.02.2023 ПАТ «Тернопільміськгаз» не повідомлено ФОП Горохівського Р.Б. про його право внести зауваження та заперечення до акта про порушення, викласти мотиви своєї відмови від підписання або підписати його без зауважень, а сам Акт про порушення не містить підпису споживача та не містить доказів відмови споживача від підписання акта про порушення, відтак, такий складено без дотримання вимог пункту 4 глави 5 розділу ХІ Кодексу, що тягне за собою його (акта про порушення) недійсність. Відтак, взявши до уваги, що Акт про порушення, на підставі якого ПАТ «Тернопільміськгаз» здійснено донарахування вартості природного газу, в силу вимог Кодексу ГРМ не є дійсним, відповідно, суд дійшов висновку, що підстави для проведення спірного розрахунку (донарахування) були відсутніми. Також суд у рішенні зазначив, що з огляду на те, що оскаржуваний позивачем розрахунок є частиною прийнятого відповідачем рішення, тому для уникнення надмірного формалізму, з метою захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про визнання протиправним та скасування Розрахунку вартості природного газу, що проведено споживачу ПП Горохівському Р.Б., договір № 2139, в обсязі 3238 кубічних метрів в сумі 85 055,78 грн як спосіб захисту не суперечить законодавству і відновить порушене право позивача.

31.2. Суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком та скасував в цій частині рішення суду першої інстанції з огляду те, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування Акта №54925 від 17.01.2023 експертизи побутового газового лічильника та здійсненого на його підставі Розрахунку вартості природного газу, який мотивовано недотриманням відповідачем процедури проведення експертизи лічильника газу та незаконністю демонтажу лічильника газу. При цьому, у позовній заяві споживач наголошує, що акт про порушення та акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості відповідачем не складалися. Тобто, позовні вимоги споживача не ґрунтуються на Акті про порушення №2139 від 20.02.2023. Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції за відсутності відповідних позовних вимог, у мотивувальній частині рішення фактично розглянув спір щодо визнання недійсним та скасування Акта про порушення №2139 від 20.03.2023, який не оскаржується позивачем у цій справі, що свідчить про вихід судом за межі позовних вимог. Суд апеляційної інстанції також зазначив, Розрахунок вартості природного газу, який позивач просив визнати протиправним та скасувати, здійснений відповідачем на підставі Акта експертизи №54925 від 17.01.2023, без складання акта про порушення, відтак, сам по собі такий розрахунок, за відсутності відповідного позову про стягнення вказаних коштів, не порушує прав позивача, а визнання його протиправним і скасування в судовому порядку (за наявності чинного рішення комісії, оформленого протоколом про затвердження акта про порушення та здійсненого нового розрахунку), у спірному випадку не є ефективним способом захисту, що не було враховано судом першої інстанції та помилково задоволено позов в цій частині.

32. Отже, зі змісту оскаржуваної постанови убачається, що суд апеляційної інстанції, з огляду на обрані позивачем предмет, підставу позову та спосіб захисту, дійшов висновку, що: (1) суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, адже позовні вимоги не ґрунтуються на Акті про порушення № 2139 від 20.02.2023; (2) позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, оскільки суд встановив, що у позовній заяві позивач наголошував, що акт про порушення та акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості відповідачем не складалися, а Розрахунок вартості природного газу, який позивач просив визнати протиправним та скасувати, здійснений відповідачем на підставі Акта експертизи №54925 від 17.01.2023.

33. Зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається, що сторони надали докази, а суд апеляційної інстанції їх не дослідив, не оцінив та не встановив на їх підставі обставини справи. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

34. Отже, суд апеляційної інстанції при вирішенні цього спору, дослідив та оцінив предмет та підстави позову, а також за правилами статті 86 ГПК України надані та зібрані у справі докази у їх сукупності і вірогідності, застосувавши статті 76-79 ГПК України, дійшов висновку про обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

35. Викладені в наведених скаржником постановах висновки Верховного Суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, які хоча і прийняті за однакового правового регулювання, однак були зроблені за інших фактичних обставин справи, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийняті судові рішення. Натомість у справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування розрахунку вартості природного газу, проведеному споживачу ФОП Горохівському Р.Б. в сумі 85 055,78 грн, яка оскаржується ФОП Горохівським Р.Б., у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту. В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції фактично не здійснював застосування окреслених скаржником норм права.

36. Проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду, за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, та наявність/відсутність правових висновків, які невраховано судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність цих справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається, окресленими у цій ухвалі, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані скаржником для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

37. Окрім того, колегія суддів зауважує, що доводи касаційної скарги містять лише посилання/цитування висновків Верховного Суду, які викладені у зазначених скаржником постановах. Водночас, колегія суддів зазначає, що саме лише цитування висновків Верховного Суду за відсутності взаємозв`язку з відповідними обставинами справи не свідчать про релевантність та подібність цих справ у розумінні підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

38. Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у вищенаведених ним постановах Верховного Суду.

39. Колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на викладені у постановах Верховного Суду висновки є необґрунтованими та фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку доказів у справі.

40. Водночас, Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

41. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі №908/1795/19).

42. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

43. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №921/136/23.

44. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №921/136/23 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

45. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

46. Верховний Суд бере до уваги доводи ПАТ "Тернопільміськгаз", викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, яка узгоджуються з викладеним у цій ухвалі.

47. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

48. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

49. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

50. Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

51. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

52. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

53. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

54. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

55. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

56. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

57. Ураховуючи, що касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Горохівського Р.Б. підлягає закриттю, Верховний Суд не розглядає клопотання скаржника про розподіл судових витрат на правничу допомогу в порядку статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною Фізичної особи-підприємця Горохівського Романа Богдановича на постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.07.2024 у справі №921/136/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос