ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/16130/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Правдюка В. М. (адвокат),

відповідача - Бугайова М. Б. (адвокат),

розглянув касаційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 (суддя Шкурдова Л. М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 (головуючий - Михальська Ю. Б., судді Коробенко Г. П., Тищенко А. І.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс"

до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

про стягнення 1 544 664,54 грн.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. 13.10.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (далі - ТОВ "ФК "Фактор Плюс", Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (далі - ДІФКУ, Установа, відповідач) про стягнення з відповідача 1 544 664,54 грн, посилаючись на положення статей 3, 216, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

2. Позовна заява обґрунтовується тим, що за умовами укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги від 15.05.2015 № 15/05/15 (далі - договір відступлення від 15.05.2015, договір № 15/05/15) Товариство як новий кредитор сплатило на користь ДІФКУ кошти в сумі 1 544 664,54 грн, проте рішенням суду в справі № 910/20958/17 визнано недійсним договір відступлення від 15.05.2015, у зв`язку з чим позивач у порядку застосування реституції просить стягнути з відповідача 1 544 664,54 грн, сплачених ним на виконання недійсного правочину.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024, позов задоволено повністю.

4. Рішення аргументоване обґрунтованістю позовних вимог у зв`язку з тим, що відповідач при укладенні договору відступлення від 15.05.2015 допустив помилку внаслідок власного недбальства та вказаний правочин визнано недійсним у межах справи № 910/20958/17, а тому на підставі частини 2 статті 229 ЦК України Установа зобов`язана повернути Товариству 1 544 664,54 грн, сплачених за договором № 15/05/15.

5. Постанова мотивована правильністю висновку суду першої інстанції про задоволення позову, однак із тих мотивів, що обґрунтованість позовних вимог зумовлена регулюванням спірних правовідносин саме положеннями частини 1 статті 216 ЦК України з огляду на те, що:

1) постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 910/20958/17, зокрема визнано за ДІФКУ права кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 № 07/98, укладеним між Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Установа, та Державним підприємством "Антонов" (далі - ДП "Антонов"), тобто в розумінні частини 1 статті 216 ЦК України відповідачу фактично повернуто права вимоги, передані на підставі недійсного договору;

2) вимога позивача про застосування наслідків недійсності виконаного правочину відповідає змісту його порушеного права та характеру правопорушення, тому сплачені Товариством кошти за недійсним договором підлягають поверненню позивачу саме на підставі частини 1 статті 216 ЦК України, а не на підставі статті 229 цього Кодексу;

3) посилання місцевого господарського суду в мотивувальній частині оскаржуваного рішення на положення статті 229 ЦК України не призвели до неправильного вирішення спору по суті, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, Установа звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а також вважає, що на теперішній час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 216, 229 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті застосування судом двосторонньої реституції в разі визнання недійсним правочину, укладеного під впливом помилки), якими (статтями) суди мотивували оскаржувані рішення та постанову.

Узагальнений виклад позиції іншого учасника справи

8. Позивач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Розгляд справи Верховним Судом

9. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.08.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДІФКУ на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 у справі № 910/16130/23 та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 24.09.2024.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

10. 05.10.1998 між Київським міським відділенням Державного інноваційного фонду України (інвестор), правонаступником якого є позивач, і Державним підприємством "Авіаційний Науково-Технічний Комплекс ім. О. К. Антонова", правонаступником якого є ДП "Антонов" (Підприємство), було укладено інноваційний договір, предметом якого є реалізація інноваційного проекту № 30-0019/98 "Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків АН-140 і проведення сертифікаційних випробувань" (далі - Проєкт) по впровадженню нових технологій та створення виробництва конкурентоспроможної продукції, в результаті чого Підприємством створюється прибуток і досягається соціальний ефект.

Відповідно до пункту 2.2 інноваційного договору загальна вартість Проєкту становить 20 000 000 грн. Строки виконання Проєкту: початок - 05.10.1998, закінчення - 05.10.2001.

На виконання умов зазначеного інноваційного договору інвестор перерахував Підприємству 16 165 194 грн, що встановлено судовими рішеннями в справі № 14/40-30/415-6/388-38/258 за позовом Установи до Підприємства та Міністерства промислової політики України про стягнення 24706 601,55 грн.

11. 15.05.2015 між ДІФК України (первісний кредитор) і ТОВ "ФК "Фактор Плюс" (новий кредитор) укладено договір № 15/05/15, за умовами пунктів 1.1, 2.1 якого первісний кредитор відступає та передає у власність новому кредитору належне йому право грошової вимоги до ДП "Антонов" (боржник), а саме право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Установа, суми (цільового вкладу) за інноваційним договором (основний договір), укладеним між первісним кредитором і боржником, у розмірі 16 165 094 грн, а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т. ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, які боржник має сплатити згідно з інноваційним договором (разом - право вимоги). За відступлення права вимоги новий кредитор сплачує на користь первісного кредитора грошові кошти у розмірі ринкової вартості права вимоги відповідно до пункту 17 статуту ДІФКУ. Ринкова вартість права вимоги визначена згідно зі звітом про оцінку майна суб`єктом оціночної діяльності - Приватним підприємством "Консалтингова група "Арго-експерт" станом на 30.04.2015. Розмір ринкової вартості становить 1 544 664,54 грн без ПДВ.

12. Товариство перерахувало на користь Установи 1 544 664,54 грн, що підтверджується копією платіжного доручення від 18.05.2015 № .

Зазначені обставини встановлено під час розгляду справи № 910/20958/17 за позовом ДІФКУ до ТОВ "ФК "Фактор Плюс" про визнання недійсним договору відступлення від 15.05.2015 та про визнання за Установою права кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 № 07/98, укладеним між Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є ДІФКУ, та ДП "Антонов".

13. На обґрунтування підстав для визнання недійсним договору № 15/05/15 ДІФКУ в справі № 910/20958/17 посилалася на те, що під час укладення вказаного договору вона не володіла достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, а оцінка майна була здійснена з порушенням вимог законодавства, з огляду на що вказаний правочин було вчинено під впливом помилки, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Господарські суди розглядали справу № 910/20958/17 неодноразово.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/20958/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 позовні вимоги ДІФКУ задоволено повністю. Визнано недійсним договір відступлення від 15.05.2015 та визнано за Установою права кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 № 07/98, укладеним між Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є ДІФКУ, та ДП "Антонов".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2023, апеляційну скаргу ДП "Антонов" задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 у справі № 910/20958/17. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Установи задоволено повністю. Визнано недійсним договір № 15/05/15, укладений між ДІФКУ та ТОВ "ФК "Фактор Плюс". Визнано за Установою права кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 № 07/98, укладеним між Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є ДІФКУ, та ДП "Антонов".

14. Листом від 24.08.2023 Товариство звернулося до Установи з проханням повернути йому 1 544 664,54 грн, отриманих на виконання недійсного договору відступлення від 15.05.2015.

Направлення вказаного листа підтверджується описом вкладення у цінний лист від 24.08.2023, накладною № 121 від 24.08.2023 та роздруківкою з офіційного сайту Акціонерного товариства "Укрпошта".

Позиція Верховного Суду

15. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

16. В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що:

1) постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 910/20958/17, зокрема визнано за ДІФКУ права кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 № 07/98, укладеним між Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Установа, та ДП "Антонов", тобто в розумінні частини 1 статті 216 ЦК України відповідачу фактично повернуто права вимоги, передані на підставі недійсного договору;

2) вимога позивача про застосування наслідків недійсності виконаного правочину відповідає змісту його порушеного права та характеру правопорушення, тому сплачені Товариством кошти за недійсним договором підлягають поверненню позивачу саме на підставі частини 1 статті 216 ЦК України, а не на підставі статті 229 цього Кодексу.

17. Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

18. Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

19. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме:

якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

20. Колегія суддів погоджується із зазначеним вище обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції та водночас відхиляє безпредметні доводи скаржника про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, з огляду на таке.

21. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

22. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Водночас для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

23. Натомість подана відповідачем касаційна скарга не містить жодних доводів на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, з посиланням на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору хоча би якогось конкретного висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права в подібних правовідносинах

24. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України

25. Колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника про відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 216, 229 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті застосування судом двосторонньої реституції в разі визнання недійсним правочину, укладеного під впливом помилки), з огляду на таке.

26. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 363/4381/19 скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17.06.2021 і постанову Київського апеляційного суду від 23.11.2021 та ухвалено нове рішення, яким було задоволено позов ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та двох земельних ділянок і скасування реєстрації права власності відповідача ( ОСОБА_2 ) на вказані об`єкти нерухомого майна та про їх повернення у власність позивача.

27. У зазначеній постанові Верховного Суду зі спору, що виник з подібних правовідносин, викладено такі висновки щодо комплексного застосування норм статей 203, 216, 229 ЦК України:

"…волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване

на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними договорами дарування. Позивач довів, що під час укладення відповідних договорів діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що складає заповіт, за умовами якого розпоряджається майном на випадок своєї смерті, тобто помилився щодо правової природи правочину (правочинів).

Крім цього, з урахуванням статті 216 ЦК України необхідно застосувати наслідки недійсності правочинів, про що зазначено у позові ОСОБА_1 , зокрема, скасувати реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем, яку вчинено на підставі недійсних правочинів, та повернути відповідне майно у власність позивача".

28. Схожі за змістом правові висновки щодо необхідності застосування судом реституції в разі визнання недійсним правочину, укладеного під впливом помилки, а також про похідний характер вимог про застосування правових наслідків недійсності правочину від вимоги про визнання недійсним правочину, укладеного під впливом помилки, викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 715/1081/20 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 910/13250/21 відповідно.

29. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

30. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки на теперішній час є висновок Верховного Суду щодо комплексного застосування норм статей 216, 229 ЦК України у подібних правовідносинах, який (висновок) викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 715/1081/20, від 03.08.2022 у справі № 363/4381/19 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/4501/17, а з матеріалів цієї справи вбачається, що суд апеляційної інстанції, задовольнивши позов про стягнення на користь Товариства 1 544 664,54 грн, сплачених ним на виконання недійсного правочину відступлення права вимоги, фактично переглянув судове рішення місцевого господарського суду відповідно до такого правового висновку, хоча й без прямого посилання на вказані постанови Верховного Суду, що з урахуванням положень пункту 4 частини 1 статті 296 цього Кодексу свідчить про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Установи в частині зазначеної підстави касаційного оскарження.

31. Крім того суд касаційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду:

1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права;

2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції;

3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики;

4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

32. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

33. Колегія суддів наголошує на тому, що покладений в основу оскаржуваної постанови висновок суду апеляційної інстанції про необхідність застосування двосторонньої реституції в разі визнання недійсним правочину, укладеного під впливом помилки, цілком відповідає останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частини 1 статті 216 ЦК України, викладеної в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19, в пункті 294 якої (постанови) зазначено таке:

"Тлумачення статті 216 ЦК України дозволяє стверджувати, що позивач особа, якій належить право на оскарження результатів аукціону у справі про банкрутство, заявляючи за наслідком визнання недійсними результатів оспорюваного аукціону та договору купівлі-продажу вимогу про повернення боржнику переданого за недійсним правочином майна або відшкодування вартості майна, фактично заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію навіть у тому випадку, коли буквально позивач вимагає лише повернення йому майна, відчуженого за недійсним правочином, оминаючи мовчанням питання повернення відповідачу отриманого за таким правочином самим позивачем. У цьому випадку переможець аукціону є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування його вартості".

34. Водночас у пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі правові висновки:

"За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу)".

35. При цьому в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 918/862/22, від 26.01.2022 у справі № 924/637/20 викладено уточнюючий висновок про те, що правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину, а двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

36. Отже, на відміну від суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 910/20958/17 факти недійсності договору відступлення від 15.05.2015 та визнання за ДІФКУ прав кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 № 07/98, що по суті означало застосування односторонньої реституції шляхом фактичного повернення відповідачу (як первісному кредитору) прав вимоги, переданих за недійсним правочином, на підставі частини 1 статті 216 ЦК України дійшов правильного висновку щодо задоволення позову про стягнення 1 544 664,54 грн, сплачених позивачем за недійсним договором № 15/05/15, що фактично свідчитиме про застосування двосторонньої реституції шляхом зобов`язання Установи повернути Товариству зазначену суму коштів.

37. Разом з тим оскаржуване рішення місцевого господарського суду про задоволення позову, незважаючи на помилкове застосування ним до спірних правовідносин положень частини 2 статті 229 ЦК України як підстави для задоволення позовних вимог, є законним і правильним по суті, а згідно з частиною 2 статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

38. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

39. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача в частині зазначеної підстави касаційного оскарження.

40. У свою чергу інша зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із зазначеної підстави.

41. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд, на відміну від місцевого господарського суду дійшов правильного висновку про задоволенні позову на підставі частини 1 статті 216 ЦК України, як наслідок, оскаржувану постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

42. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

43. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

44. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про задоволення позову, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови.

Розподіл судових витрат

45. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 309, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи у справі № 910/16130/23 в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Касаційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 у справі № 910/16130/23 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай