ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/10606/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Ємця А.А., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - не з'явився,

Фізичної особи-підприємця Фесюна Сергія Олеговича - Фесюн С.О.,

Петруніна В.В., адвокат (ордер від 06.09.2024), в режимі відеоконференції,

ОСОБА_1 - Тандир Д.В., адвокат (ордер від 09.08.2023),

в режимі відеоконференції,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фесюна Сергія Олеговича

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 (суддя Чинчин О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 (головуючий суддя: Коробенко Г.П., судді: Тищенко А.І., Кравчук Г.А.)

у справі № 910/10606/23

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка»)

до Фізичної особи-підприємця Фесюна Сергія Олеговича (далі - ФОП Фесюн С.О.),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.),

про стягнення страхового відшкодування у сумі 1 558 878,30 грн,

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ «СК «Уніка» звернулося до Господарського суду з позовом до ФОП Фесюна С.О. про стягнення страхового відшкодування у сумі 1 558 878,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі - приватному акціонерному товариству «Елопак-Фастів» (далі - ПрАТ «Елопак-Фастів», страхувальник, вигодонабувач) страхового відшкодування у сумі 1 558 878,30 грн на підставі Договору добровільного страхування вантажів від 20.10.2021 № 001416/2701/1800004 (далі - Договір добровільного страхування) внаслідок настання страхової події - пожежі, через що до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як власника транспортного засобу та особи відповідальної за завдану шкоду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 у справі № 910/10606/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024, позов задоволено повністю. Стягнуто з ФОП Фесюна С.О. на користь ПрАТ «СК «Уніка» 1 558 878,30 грн страхового відшкодування.

Судові акти мотивовані тим, що з огляду на положення статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 27 Закону України «Про страхування» до ПрАТ «СК «Уніка» (як страховика) після виконання умов Договору добровільного страхування та виплати на користь ПрАТ «Елопак-Фастів» страхового відшкодування у сумі 1 558 878,30 грн, перейшло у порядку суброгації в межах виплаченої суми право вимоги до ФОП Фесюна С.О. (як до особи, відповідальної за збереження вантажу під час перевезення) компенсації матеріальної шкоди, заподіяної постраждалій особі (ПрАТ «Елопак-Фастів») застрахованого нею вантажу, внаслідок пожежі напівпричепу вантажного автомобіля Krone (власником якого є відповідач), яка мала місце 02.05.2022 о 17:20 у с. Сигнаївка Звенигородського р-ну на автошляху Н-16 Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ФОП Фесюн С.О., з посиланням на неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення господарського суду і постанову апеляційного господарського суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме: до кого в порядку суброгації має право звертатися страховик з вимогами про стягнення страхового відшкодування: до перевізника чи до експедитора.

Зокрема, скаржник вказує на неправильне застосування судами приписів статей 929, 932, 934, 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування», статті 14 Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги». Скаржник вважає, що особою зобов'язаною за вимогами позивача у порядку суброгації про стягнення страхового відшкодування є експедитор - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, а саме ОСОБА_1 . Скаржник зазначає, що він не є стороною договору від 01.11.2019 про надання послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 01/11/2019, укладеного між страхувальником та ОСОБА_1 , а, отже, не має жодних господарських зобов'язань перед ПрАТ «Елопак-Фастів» і може нести відповідальність лише перед ОСОБА_1 на підставі укладеного з ним договору від 22.04.2022 № 22/04/22.

За твердженням скаржника судами неправильно визначено відповідальну особу, до якої може бути спрямована суброгаційна вимога у спірних правовідносинах.

Крім того ФОП Фесюн С.О. вважає, що суди попередніх судових інстанцій не надали належної уваги тій обставині справи, що позивач сплатив страхове відшкодування на користь ПрАТ «Елопак-Фастів» без достатніх підстав, а саме: поза межами укладеного договору страхування. При цьому не дослідженим судами залишилося питання умов поставки, якими за твердженням скаржника були умови СРТ відповідно до правил Інкотермс-2020 (п.2.3 Договору від 01.08.2019 у редакції Додаткової угоди № 2), а також те, що за Договором поставки та Додаткової угоди до нього сторони визначили момент переходу права власності на товар від ПрАТ «Елопак-Фастів» до покупця з моменту оформлення митної декларації на експорт товару з України (яка була оформлена 27.04.2022, тобто до настання страхового випадку). Відповідно всі ризики випадкового псування, втрати чи загибелі товару перейшли до покупця товару у момент поставки товару. Судами не надано належної оцінки змісту міжнародній товарно-транспортній накладній від 27.04.2022 CMR А № 081424 та митній декларації UA100230/2022/605459 від тієї ж дати, за змістом якої поставка відбулося на умовах СРТ. Водночас судами залишено поза увагою і не досліджено, що пошкодження вантажу відбулося 02.05.2022, тобто у момент, коли ПрАТ «Елопак-Фастів» вже не було його власником і всі ризики за пошкодження перейняв на себе покупець з моменту оформлення митної декларації на експорт товару з України. А тому ПрАТ «СК «УНІКА» безпідставно сплатило ПрАТ «Елопак-Фастів» страхове відшкодування 1 558 878,30 грн. Рішення про його сплату було добровільним з боку страховика. Однак такі дії, на думку скаржника, не можуть породжувати суборгаційну вимогу до відповідальної особи за шкоду.

Доводи інших учасників справи, розгляд клопотань учасників справи

ПрАТ «СК «Уніка» не скористалося своїм правом на подання відзиву.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить Суд в задоволенні касаційної скарги відмовити повністю, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін з посиланням, зокрема, на законність та обґрунтованість судових актів попередніх інстанцій.

Крім того, 27.08.2024 від ОСОБА_1 надійшла заява про участь у судовому засіданні касаційного провадження у справі № 910/10606/23, призначеного на 19.09.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до ухвали Суду від 29.08.2024 зі справи № 910/10606/23 задоволено заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні касаційного провадження у справі № 910/10606/23, призначеного на 19.09.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Від ФОП Фесюна С.О. 06.09.2024 надійшла заява про участь у судових засіданнях касаційного провадження у справі № 910/10606/23, в т.ч. призначеного на 19.09.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до ухвали Суду від 09.09.2024 зі справи № 910/10606/23 задоволено заяву ФОП Фесюна С.О. про участь у судових засіданнях касаційного провадження у справі № 910/10606/23, в т.ч. призначеного на 19.09.2024, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.08.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю «AZFPCo.LTD» (далі - ТОВ «AZFPCo.LTD») (покупець) та ПрАТ «Елопак-Фастів» (постачальник) укладено Договір № 3957-RF-AZE/F-AFA (далі - Договір поставки), згідно з яким постачальник зобов'язався поставити покупцю товар, надати послуги з переддрукарської підготовки та інші послуги.

Між ПрАТ «Елопак-Фастів» (замовник) та фізичною особою-підприємцем Крамарем А.В. (далі - ФОП Крамар А.В.) (експедитор) 01.11.2019 укладено договір про надання послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 01/11/2019, відповідно до якого замовник замовляє, а експедитор надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях.

Між ПрАТ «Елопак-Фастів» (страхувальник) та ПрАТ «СК «Уніка» (страховик) 20.10.2021 укладено Договір добровільного страхування, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим вантажем (визначеним у п.3.1. Договору), що належить страхувальнику або за які він несе відповідальність та що перевозиться видами транспорту (визначеними у п.3.2. Договору) за маршрутами (визначеними в п.3.3. Договору). Тобто внаслідок укладення зазначеного правочину між сторонами згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України виникли цивільні права та обов'язки.

Згідно з п.6.1 Договору добровільного страхування страховим випадком є факт понесення збитків страхувальником (вигодонабувачем) внаслідок пошкодження, знищення чи втрати застрахованого вантажу у результаті настання подій (страхових ризиків), зазначених нижче.

У п.6.1.1 Договору добровільного страхування зазначено, що на цих умовах відшкодовуються: а) збитки від знищення, пошкодження або втрати всього чи частини застрахованого вантажу внаслідок будь-яких причин, за винятком випадків, зазначених у розділі 7 цього Договору; б) витрати та внески по загальній аварії (у випадку перевезення вантажу по морю); в) всі необхідні та доцільно проведені витрати на рятування вантажу, а також на зменшення збитків і визначення їх розміру.

Між ФОП Крамарем А.В. (експедитор) та ФОП Фесюном С.О. (перевізник) 22.04.2022 укладено Договір на транспортно-експедиційне обслуговування з перевезення вантажів автомобільним транспортом № 22/04/22 (далі - Договір на транспортно-експедиційне обслуговування), предметом якого є доручення, дане перевізником експедитору з пошуку замовників транспорту, за яким експедитор взяв на себе зобов'язання по плануванню і організації транспортного процесу, а перевізник - зобов'язання за подачу транспорту та здійснення перевезень відповідно до узгодженої сторонами заявки, яка визначає умови виконання кожного перевезення та є невід'ємною частиною цього Договору.

Водночас змістом п.2.9 Договору на транспортно-експедиційне обслуговування визначено, що перевізник несе повну відповідальність за збереження в дорозі вантажу, що перевозиться.

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається інформація про припинення з 03.02.2023 підприємницької діяльності ФОП Крамарем А.В.

Заявкою від 22.04.2023 № 83 до Договору на транспортно-експедиційне обслуговування сторони погодили маршрут перевезення - Україна-Азербайджан, завантаження 26.04.2022 о 08:00 за адресою: м. Фастів, Київська обл., вул. Великоснетинська,67, строки поставки - 3 дні; вантаж - папір у рулонах, вага брутто: до 13т, автомобіль з причепом - НОМЕР_1 / НОМЕР_2 ; додаткові умови: при перевезенні вантажів перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту завантаження до моменту передачі його отримувачу.

На виконання умов Договору поставки ПрАТ «Елопак-Фастів» 27.04.2022 виставлено ТОВ «AZFPCo.LTD» рахунок-фактуру № 90244411 на оплату загальної вартості поставки у сумі 58 295,07 євро, з яких: 52 095,07 євро вартості товару (заготовки пакетів Elopak Roll Fed у рулонах), 6 200 євро вартості транспортних послуг.

У той же день відправником-постачальником ПрАТ «Елопак-Фастів» завантажено перевізнику ФОП Фесюну С.О. у вантажний автомобіль Renault Magnum з напівпричепом Krone, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , власником якого є відповідач, товар: 20 палет заготовок пакетів Elopak Roll Fed, 1 палета стрічки поліетиленової, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR A №081424 та оформленою після завантаження товару в той же день митною декларацією № UA100230/2022/605459.

Судами також встановлено, що під час перевезення зазначеного вантажу автомобільним транспортом, який належить на праві власності відповідачу, за вказаним маршрутом перевезення на ділянці с.Сигнаївка Звенигородського р-ну на автошляху Н-16 Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань 02.05.2022 о 17:20 сталася пожежа напівпричепу Krone, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вантажного автомобіля Renault Magnum, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок якої знищено 21,4 т упаковки, 0,256 т упаковки, три автошини напівпричепа, тент напівпричепа, що підтверджується: - актом про пожежу від 02.05.2022; - звітом про причину виникнення пожежі, складеним 05.05.2022 провідним інспектором відділу запобігання надзвичайних ситуацій Звенигородського РУ ГУ ДСНС України в Черкаській області Антоновим К., за змістом якого ймовірною причиною пожежі стала несправність рухомого вузла осі у місці з'єднання рухомих деталей, яке в подальшому призвело до тертя рухомого вузла (гальмівних колодок об барабан), що призвело до перегріву гальмівного барабану внаслідок тертя та загорання колеса під час руху, - сюрвеєрським звітом від 24.07.2022 № 22-05.02.UN, складеним товариством з обмеженою відповідальністю «Ю ЕЛ ЕЙ КАРГО», за змістом якого випадок, який стався 02.05.2022, є страховим.

ПрАТ «Елопак-Фастів» 05.09.2022 звернулося до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку 02.05.2022.

Відповідно до Страхового акта від 07.09.2022 № 00510971 ПрАТ «СК «Уніка» виплатило ПрАТ «Елопак-Фастів» страхове відшкодування у сумі 1 558 878,30 грн, що підтверджується платіжним дорученням 13.09.2022 № 044376.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що за обставин наявності договірних страхових відносин між позивачем (страховиком) і ПрАТ «Елопак-Фастів» (страхувальником) та виникнення у подальшому страхового випадку, підтвердженого належними доказами, за який страхувальником отримано від страховика суму страхового відшкодування, до позивача перейшло право вимоги потерпілої сторони (страхувальника) у деліктному зобов'язанні до особи, відповідальної за шкоду щодо стягнення суми завданої шкоди, оскільки спірні правовідносини засновані на суброгації за правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

При цьому суди виснували, що особою, відповідальної за шкоду, завдану ПрАТ «Елопак-Фастів» (право вимоги якого в порядку суброгації перейшло до ПрАТ «СК «Уніка») є перевізник ФОП Фесюн С.О., оскільки відповідач як володілець транспортного засобу не забезпечив справний технічний стан транспортного засобу з реєстраційним номером НОМЕР_2 , що стосується безпеки дорожнього руху, тобто, неналежним чином виконав свої зобов'язання за Договором на транспортно-експедиційне обслуговування у частині забезпечення збереження вантажу з моменту прийняття його для перевезення та до видачі вантажоодержувачу.

Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять, а відповідачем, в свою чергу, не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження існування обставин, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, які звільняють його від відповідальності за знищення вантажу, а тому особою, відповідальною за знищення вантажу в результаті пожежі, яка сталася 02.05.2022, є відповідач.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що саме перевізник має нести відповідальність за втрату вантажу у розмірі виплаченого страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка» у сумі 1 558878,30 грн, оскільки відповідальність перевізника - ФОП Фесюна С.О. не була застрахована на момент пожежі 02.05.2022. А наявна у матеріалах справи копія договору добровільного страхування відповідальності перевізника від 02.05.2022 № ВП 132605 з приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Вестлінер» (далі - ПрАТ «СК «Вестлінер»), який набув чинності з 05.05.2022 відповідно до п.14.1 договору й платіжного доручення від 04.05.2022 № PS16101356, - не є належним доказом страхування відповідальності перевізника на момент пожежі 02.05.2022.

Суди дійшли висновку про обґрунтованість позову, оскільки відповідач під час розгляду справи не довів відсутність своєї вини і матеріалами справи підтверджується склад цивільного правопорушення, а також враховуючи те, що позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі заявлених позовних вимог.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення страховиком суми, що виплачена ним як страхове відшкодування на підставі Договору добровільного страхування потерпілому та обставин переходу до страховика у порядку суброгації права вимоги потерпілої сторони (страхувальника) у деліктному зобов'язанні до особи, відповідальної за шкоду та визначення такою особою відповідача.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, скаржник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема, приписів статей 929, 932, 934, 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування», статті 14 Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги», а саме: до кого у порядку суброгації має право звертатися страховик з вимогами про стягнення страхового відшкодування: до перевізника чи до експедитора.

Скаржник також вважає, що позивач безпідставно (поза межами умов договору) сплатив ПрАТ «Елопак-Фастів» страхове відшкодування у сумі 1 558 878,30 грн і такі дії, на думку ФОП Фесюна С.О., не можуть породжувати у позивача суборгаційну вимогу до відповідальної особи за шкоду.

Стосовно наведених доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з'ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Водночас Верховний Суд зазначає, що зміст пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямований на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм матеріального права, які зазначені скаржником, у подібних спірним правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.

Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з'ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Що ж до наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Відносини у сфері страхування регулюються ЦК України та Законом України «Про страхування», який спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, які кореспондуються з положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», у разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги у порядку суброгації від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

У цій справі судами встановлено, що за Договором добровільного страхування, укладеного між ПрАТ «СК «Уніка» та ПрАТ «Елопак-Фастів» виникли цивільні права та обов'язки згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України. При цьому предметом вказаного правочину є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим вантажем (визначеним в п.3.1. Договору), що належить страхувальнику або за які він несе відповідальність та що перевозиться видами транспорту (визначеними у п.3.2. Договору) за маршрутами (визначеними в п.3.3. Договору).

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілій особі (якою позивач вважає ПрАТ «Елопак-Фастів») майнову шкоду, яка спричинена виникненням страхового випадку - пожежі, в результаті якої знищено застрахований ПрАТ «Елопак-Фастів» вантаж, після чого, позивач вважає, до нього перейшло право вимоги потерпілої сторони у деліктному зобов'язанні в порядку суброгації.

З урахуванням наведеного у цій справі виникли два види зобов'язань:

- договірне зобов'язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування вантажу (визначене в п.3.1. Договору), що належить страхувальнику або за які він несе відповідальність та що перевозиться видами транспорту (визначеними у п.3.2. Договору) за маршрутами (визначеними в п.3.3. Договору), сторонами якого є страховик (ПрАТ «СК «Уніка») та страхувальник (ПрАТ «Елопак-Фастів»);

- деліктне зобов'язання, що виникло внаслідок пожежі (страхового випадку), сторонами якого є потерпіла особа та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник).

Водночас слід відрізняти поняття зобов'язання, як правовідношення (договірне або позадоговірне), від обов'язків, які мають сторони такого зобов'язання.

Отже, страховик внаслідок виконання обов'язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора у частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов'язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов'язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Перехід права вимоги до страховика фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов'язанні до страховика.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування», із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

На відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов'язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов'язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов'язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов'язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Так, відповідно до змісту статей 559 та 1191 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов'язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим у даному випадку регресним зобов'язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов'язання, шляхом виконання обов'язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов'язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України, так і за змістом статті 993 ЦК України й статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов'язку боржника перед потерпілим. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов'язанні. Так, при суброгації, яка регулюється статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» у страхових відносинах деліктне зобов'язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика, а при регресі, який регулюється статтею 1191 ЦК України, право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов'язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов'язання і виникнення нового (регресного) зобов'язання.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.

Зважаючи на зазначене Верховний Суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про подвійну кваліфікацію спірних правовідносин щодо стягнення заборгованості у порядку суброгації та у порядку регресу. Адже, як зазначено вище, ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов'язанні, а, отже, судами попередніх інстанцій при кваліфікації спірних правовідносин помилково поєднано правовий режим суброгації та регресу.

Відповідно, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій безпідставно застосували до спірних правовідносин положення статті 1191 ЦК України, які регулюють право зворотної вимоги до винної особи (регрес) та аргументи скаржника щодо правової природи суброгації в цій частині є обґрунтованими.

Верховний Суд зазначає, що у спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають саме норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, який відшкодував шкоду потерпілому в порядку суброгації.

Стаття 27 Закону України «Про страхування» визначає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому для правильного вирішення питання щодо стягнення суми завданої шкоди у порядку суброгації, за правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» істотним є встановлення особи, відповідальної за заподіяння шкоди, а також наявності/відсутності права вимоги у особи, що одержала страхове відшкодування до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Щодо встановлення особи відповідальної за заподіяння шкоди.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ФОП Фесюна С.О. про помилкове визначення судами його як відповідальної особи, до якої може бути спрямована суброгаційна вимога у спірних правовідносинах, через відсутність у нього договірних відносин із третьою особою, адже такі доводи скаржника не враховують, що право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток виникає не в силу наявності/відсутності договірних зобов'язань між особою, якій завдано збиток та відповідачем, а в силу закону, як деліктне зобов'язання останнього.

Так, зокрема, частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання.

Частина друга статті 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п'ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто вказана норма встановлює випадки звільнення особи від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. До таких випадків відносяться: завдання шкоди, внаслідок непереборної сили та умисел потерпілого.

Інші загальні підстави звільнення особи від відповідальності за завдану шкоду, в т.ч. відсутність вини завдавача шкоди, не застосовуються, якщо шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки. Отже відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.05.2021 у справі № 904/2830/20, від 17.10.2023 у справі № 904/5520/21, від 21.03.2024 у справі № 910/9721/18.

Судами попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, встановлено, що власником вантажного автомобіля Renault Magnum з напівпричепом Krone, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 (які в силу приписів статті 1187 ЦК України є джерелом підвищеної небезпеки) є відповідач.

Вказаним спростовуються аргументи скаржника про відсутність доказів вини відповідача у несправності транспортного засобу та подальшої пожежі, яка спричинила втрату ввіреного перевізнику вантажу.

Крім того, судами враховано, що цей спір виник із Договору на транспортно-експедиційне обслуговування від 22.04.2023 за заявкою № 83 (що є невід'ємною частиною цього Договору), якою було передбачено перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, а тому на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої.

Відповідно до статті 18 Конвенції тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними у статті 17 Конвенції, лежить на перевізнику.

Натомість судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження існування обставин, які звільняють його від відповідальності за знищення вантажу, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а тому особою, відповідальною за пошкодження вантажу, яке сталося 02.05.2022, судами вірно визнано відповідача.

Щодо наявності/відсутності права вимоги у особи, яка одержала страхове відшкодування до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У касаційній скарзі та відповідно до змісту апеляційної скарги ФОП Фесюн С.О. послідовно зазначав, зокрема, про те, що пожежа - подія, внаслідок якої було ушкоджено вантаж відбулася 02.05.2022, проте, на думку відповідача, на момент її виникнення ПрАТ «Елопак-Фастів» (страхувальник, третя особа) вже не було власником вантажу, а всі ризики на дату події вже перейшли до Азербайджанської компанії - покупця товару, який на думку скаржника і є особою, якій заподіяно збиток. На підтвердження зазначеного, відповідач вказував, що згідно з умовами Додаткової угоди від 06.04.2022 № 2 до Договору поставки від 01.08.2019, сторони узгодили можливість поставки товару на умовах FCA або СРТ відповідно до правил Інкотермс-2020 (п.2.3 Договору від 01.08.2019 у редакції Додаткової угоди № 2), а також визначили, що: право власності на товар переходить від ПрАТ «Елопак-Фастів» до покупця з моменту оформлення митної декларації на експорт товару з України. Всі ризики випадкового псування, втрати чи загибелі товару переходять від ПрАТ «Елопак-Фастів» до покупця відповідно до умов Інкотермс-2020 застосовано до способу поставки за п.2.3 Договору у момент поставки товару. Крім того, за змістом міжнародної товарно-транспортної накладної від 27.04.2022 CMR А № 081424 та митної декларації від 27.04.2022 UA100230/2022/605459 поставка відбулася на умовах СРТ, відповідно до яких перехід ризиків та, відповідно, перехід права власності на товар до його набувача пов'язується з моментом передання товару перевізникові.

Зі змісту оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій не вбачається дослідження вказаних обставин та надання їм судами правової оцінки.

Водночас відповідно до правил Інкотермс «C»-терміни, відповідно до яких продавець повинен укласти договір на перевезення, не приймаючи, проте, на себе ризик втрати чи пошкодження товару або додаткові витрати внаслідок подій, що мають місце після відвантаження та відправлення товару (CFR, CIF, CPT і CIP).

CPT (Carriage Paid To) - термін Інкотермс, що означає фрахт/перевезення товару оплачено до (назва місця призначення).

Зазначений спосіб доставки товару означає, що поставка відбулася в момент, коли продавець доставив товар названому перевізникові або іншій особі в узгодженому сторонами місці. Продавець оплачує перевезення товару до названого пункту призначення. Продавець зобов'язаний повідомити покупця про час доставки товару в узгоджене місце. Перехід ризиків та, відповідно, перехід права власності на товар до його набувача пов'язується з моментом передання товару перевізникові.

Аналогічні правові висновки також викладено у постановах Верховного Суду: від 18.05.2023 у справі № 824/97/22, від 31.08.2023, від 27.06.2024 у справі № 824/98/22.

Таким чином, Верховний Суд знаходить доречними доводи касаційної скарги щодо безпідставності недослідження судами вказаних обставин як таких, які мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Верховний Суд зазначає, що сама по собі виплата страхового відшкодування страхувальнику не створює для нього статусу потерпілої особи від шкоди завданої майну володільцем джерела підвищеної небезпеки та не породжує у нього права вимоги до винної особи у деліктному зобов'язанні.

Відповідно встановлення особи, якій завдано шкоду і якій належить право вимоги у деліктному зобов'язанні є вирішальним для правильного вирішення спору в цій справі та встановлення наявності/відсутності права вимоги у позивача до відповідача й відповідно наявності чи відсутності у нього порушеного права.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Суд також звертає увагу сторін на заборону формалізму як одну із вимог принципу пропорційності, який зобов'язує суди не допускати декларативного підходу в оцінці доказів.

Верховний Суд також наголошує, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін.

За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов'язків.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правових наслідків є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Водночас Верховний Суд звертає увагу судів попередніх інстанцій на те, що у викладенні підстав для прийняття рішення необхідно надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у Висновку № 11 [2008]).

Суд акцентує увагу, що обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язками, відносинами і залежностями. Таке з'ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим і відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимогами процесуального закону визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Однак, оскаржувані судові рішення таким вимогам процесуального закону не відповідають.

Отже, судами попередніх інстанцій не дотримано вимог статей 86, 236-238 ГПК України щодо повного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.

Водночас касаційна інстанція згідно з приписами частини другої статті 300 ГПК України не має права самостійно встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд у контексті не відображення за змістом рішення суду апеляційної інстанції мотивів відхилення доречних аргументів скаржника наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Отже, доводи касаційної скарги ФОП Фесюна С.О. щодо спірності підстав виникнення у позивача суброгаційної вимоги частково знайшли своє підтвердження, а доводи ОСОБА_1, викладені у відзиві на касаційну скаргу про законність та обґрунтованість судових актів попередніх інстанцій є помилковими, а тому відхиляються судом касаційної інстанції.

Верховний Суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені у касаційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору під час нового розгляду та не є передчасними.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки зазначені порушення були допущені судом першої інстанції і не усунуті судом апеляційної інстанції. Водночас у новому розгляді судам необхідно врахувати правове регулювання спірних правовідносин, дати оцінку наданим учасниками справи доказам та встановити вказані вище обставини щодо належності у ПрАТ «Елопак-Фастів» права вимоги до відповідача на момент його передачі позивачу в порядку суброгації.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ФОП Фесюна С.О. задовольнити частково, судові рішення попередніх інстанцій у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду судам слід звернути увагу на викладене у цій постанові, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені у цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

Судові витрати

Розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Фесюна Сергія Олеговича задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 зі справі № 910/10606/23 скасувати.

3. Справу № 910/10606/23 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Малашенкова