ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/1162/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Полінецька В.С.

за участю представників учасників справи:

від Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», смт. Велика Михайлівка не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м.Віниця- не з`вився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Богуславське», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024, м. Одеса, суддя першої інстанції Літвінов С.В. повний текст складено та підписано 21.05.2024 року

у справі: №916/1162/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця

до відповідача Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка

про стягнення 513 426 грн., 61 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути на його користь з Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», смт. Велика Михайлівка заборгованість за поставлений відповідно до видаткових накладних по договору поставки №27/06 від 27.06.2023 року товар у розмірі 513 426 грн. 61 коп., з яких: 344 487 грн. основний борг, 30 511 грн. 69 коп.- пеня, 103 346 грн. 10 коп., штраф, 30 237 грн.96 коп. 30% річних, 4 843 грн.86 коп. інфляційні; а також вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, що і стало підставою для нарахування суми основної заборгованості, пені, штрафу, 30% річних та інфляційних.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 року у справі №916/1162/24 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця до Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка про стягнення коштів у розмірі 513 426 грн. 61 коп., задоволено повністю; стягнуто з Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м.Вінниця заборгованість за договором поставки № 27/06 від 27 червня 2023 року грошові кошти у розмірі 513 426 грн., 61 коп., з яких сума основного боргу 344 487 грн, пеня у розмірі 30 511 грн. 69 коп., штраф у розмірі 103 346 грн. 10 коп., 30% річних у розмірі 30 237 грн. 96 коп., інфляційні у розмірі 4 843 грн. 86 коп.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами по справі доведено неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повної та своєчасної оплати за поставлений продавцем товар, з огляду на що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця потребують задоволення у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Приватне підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 року у справі №916/1162/24 скасувати та винести нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця у задоволенні вказаних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник наголошує, що заявлений позивачем розмір штрафних санкцій за нібито невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором є непропорційно великим та таким, що перешкоджає дотриманню балансу інтересів сторін господарських правовідносин між сторонами.

Скаржник зазначає, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 Цивільним кодексом України та 233 Господарським кодексом України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

У зв`язку з вищевикладенним скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував вищезазначені обставини для зменшення розміру неустойки, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Тому, скаржник зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області від 21 травня 2024 року по справі 916/1162/24 підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції неповністю було з`ясовано всі обставини, що мають істотне значення для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2024 року прийнято колегією суддів у складі головуючого судді Діброви Г.І., суддів: Принцевька Н.М., Ярош А.І. до свого провадження справу №916/1162/24 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства ,,Богуславське на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 у справі №916/1162/24, справу призначено до розгляду.

21.08.2024 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №2228/24 Д2), у якому позивач просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка, оскаржуване рішення залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.

У відзиві, зокрема, позивач зазначає, що відповідачем не заперечується та визнається факт укладання між сторонами договору поставки № 27/06 від 27 червня 2023 року, факт отримання від позивача товару та факт відсутності оплати будь-яких коштів за поставлений товар.

Також, позивач звертає увагу, що погодженими сторонами умови договору, а саме, абз. 4 п. 9.15. договору чітко зазначено, що сторони підтверджують, що штрафні санкції, передбачені цим договором, у тому числі їх розмір, є прийнятними для обох сторін та сторони визнають безумовне право на застосування таких санкцій стороною у передбаченому договором розмірі незалежно від обсягу (ступеню) виконання стороною основного зобов`язання на момент звернення з вимогою (позовом) про стягнення штрафних санкцій.

При цьому, позивач звертає увагу суду, про те, що що жодних заперечень щодо арифметичної правильності здійснених позивачем нарахувань штрафних санкцій у відзиві не міститься.

Крім того, позивач вказує, що саме лише посилання відповідача на необхідність зменшення правомірно нарахованих штрафу та відсотків річних, оскільки вони становлять значний розмір, не може бути підставою для такого зменшення, оскільки відповідний борг виник виключно внаслідок дій/бездіяльності відповідача, жодних доказів впливу на можливість виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки запровадження на території України воєнного стану відповідач суду не надав.

Тобто, на думку позивача, поведінка відповідача з моменту виникнення заборгованості до моменту вирішення спору в суді свідчить про те, що він жодним чином не намагався врегулювати спір у позасудовому порядку, не звертався до позивача з пропозиціями щодо можливих строків та порядку погашення боргу на умовах відстрочки або розстрочки, а просто ігнорував наявні невиконані зобов`язання.

У зв`язку з чим позиваач вважає, що заходи відповідальності до відповідача були застосовані абсолютно підставно та справедливо.

Також позивач вказує, що відповідач не наводить доводів та не зазначає підстав для зменшення штрафних санкцій, підтверджених належними, допустимими та достатніми доказами, взагалі не надає жодних доказів, якими обґрунтовує наявність підстав для зменшення штрафних санкцій тощо.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги цього не спростовують, а отже, така апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання представники учасників сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про електронну відправку ухвали про призначення справи до судового розгляду на офіційну електронну адресу сторони. Про причини своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру суду апеляційної інстанції не надали.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відтак, оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не була визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників сторін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Богуславське», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 року у справі №916/1162/24 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21 травня 2024 року у справі №916/1162/24 є правомірним та таким, що не потребує скасування або зміни, враховуючи таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

27 червня 2023 року між Товариством з обмежною відповідальністю «ГРОУ СІДС» (постачальник) та Приватним підприємством «БОГУСЛАВСЬКЕ» (покупець) було укладено договір поставки № 27/06, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар (насіння сільськогосподарських культур, та/або засоби захисту рослин, та/або мініральні добрива та/або інший товар, погоджений сторонами у спеціфікаціях до даного договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість на умовах, передбачених цим договором (специфікаціями до нього). Предметом поставки є визначений товар з найменуванням, у кількості та за ціною, зазначеними у специфікаціях, підписаних постачальником та покупцем, які є невід`ємними частинами цього договору. Ціна товару, що вказана у специфікаціях, визначена на дату їх складання( п. 1.1., 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, визначається загальною кількістю товару, зазначеною у всіх специфікаціях, підписаних в рамках цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору ціна товару, що є предметом даного договору, вказується у специфікаціях до даного договору в національній валюті. Сторони встановлюють ціну на вартість товару у гривнях, а також визначають її еквівалент у іноземній валюті (доларах США та ЄВРО).

Пунктом 4.1. договору сторони домовилися, що поставка товару покупцю здійснюється постачальником на умовах ЕХМ у відповідності до вимог міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року), якщо інше не передбачено у специфікації.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що ціна на товар встановлювається в національній валюті України - гривні з визначенням її еквіваленту у доларах США та ЄВРО за курсом, що встановлений АТ «ТАСКОМБАНК» для операцій з продажу долара США.

Товар вважається оплаченим у момент надходження грошових коштів на рахунок постачальника. Всі витрати по перерахуванню грошових коштів несе покупець. Порядок та сроки оплати товару визначаються у відповідних спеціфікаціях щодо умов поставки такого товару. (п.5.4., 5.5. договору).

В пункті 5.6. договору зазначено, що у зв`язку із тим, що товар буде оплачуватися покупцем не в момент укладання договору та підписання спеціфікації, то всі платежі, що передбачені договором, підлягають індексації, а покупець зобов`язується сплатити постачальнику проіндексовані суми відповідних платежів у строки, встановлені договором.

Відповідно до п.7.4. договору у разі порушення покупцем строків перерахування платежів, передбачених цим договором, покупець на першу письмову вимогу постачальника сплачує постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неперерахованої у строк суми за кожен день прострочення, а у разі, якщо прострочення складає понад 10 календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30 % від загальної суми договору, визначеної в порядку п.3.2 договору.

Згідно п.7.8 договору сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем своїх грошових зобов`язань щодо оплати вартості товару, останній, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника 30% річних, нарахованих від суми заборгованості.

Пунктом 9.15 договору сторони, підтверджують, що штрафні санкції, що передбачені цим договором , у тому числі їх розмір, є прийнятним для обох сторін та сторони визнають безумовне право на застосування таких санкцій стороною у передбаченому договором розмірі незалежно від обсягу (ступеню) виконання стороною основного зобов`язання на момент звернення з вимогою (позовом) про стягнення штрафних санкцій.

Строк дії договору, згідно п. 9.1. договору, був визначений сторонами до 31 грудня 2023 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від обов`язку виконати зобов`язання за ним, які виникли під час його дії .

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця взяло на себе зобов`язання передати Приватному підприємству «БОГУСЛАВСЬКЕ», с.м.т. смт. Велика Михайлівка Одеської області погоджений сторонами у специфікації № 1 до договору товар, а саме: тurbo Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 50 л загальною вартістю з ПДВ 17 500,20 грн; Мікродобриво Growstim у кількості 280 л загальною вартістю з ПДВ 112 002,24 грн; Фертекс Олійні у кількості 140 кг загальною вартістю з ПДВ 115 584,00 грн; Amino Start Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 140 л загальною вартістю з ПДВ 99 400,56 грн., а всього товару на загальну суму 344 487 грн. з ПДВ.

До того ж, специфікацією сторонами було узгоджено, що покупець оплачує отриманий товар до 29.11.2023 року.

Як зазначено позивачем, на виконання умов вказаного вище договору, постачальником покупцю було поставлено товар, а саме: тurbo Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 50 л, Мікродобриво Growstim у кількості 280 л, Фертекс Олійні у кількості 140 кг, Amino Start Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 140 л на суму 344 487 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №315 від 30.06.2023.

Інших письмових доказів щодо спірних правовідносин матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошовиїх коштів у розмірі 513 426 грн.61 коп., з яких: 344 487 грн., основний борг, 30 511 грн. 69 коп. пеня, 103 346 грн.10 коп. штраф, 30 237 грн. 96 коп. 30% річних, 4 843 грн. 86 коп. інфляційні, у з`язку із неналежним виконанням Приватним підприємством «БОГУСЛАВСЬКЕ», смт. Велика Михайлівка господарських зобов`язань за договором поставки №27/06.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі нен

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, з матеріалів господарської справи вбачається, що 27 червня 2023 року між Товариством з обмежною відповідальністю «ГРОУ СІДС» (постачальник) та Приватним підприємством «БОГУСЛАВСЬКЕ» (покупець) було укладено договір поставки № 27/06, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар (насіння сільськогосподарських культур, та/або засоби захисту рослин, та/або мініральні добрива та/або інший товар, погоджений сторонами у спеціфікаціях до даного договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість на умовах, передбачених цим договором (специфікаціями до нього). Предметом поставки є визначений товар з найменуванням, у кількості та за ціною, зазначеними у специфікаціях, підписаних постачальником та покупцем, які є невід`ємними частинами цього договору. Ціна товару, що вказана у специфікаціях, визначена на дату їх складання( п. 1.1., 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, визначається загальною кількістю товару, зазначеною у всіх специфікаціях, підписаних в рамках цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору ціна товару, що є предметом даного договору, вказується у специфікаціях до даного договору в національній валюті. Сторони встановлюють ціну на вартість товару у гривнях, а також визначають її еквівалент у іноземній валюті (доларах США та ЄВРО).

Пунктом 4.1. договору сторони домовилися, що поставка товару покупцю здійснюється постачальником на умовах ЕХМ у відповідності до вимог міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року), якщо інше не передбачено у специфікації.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що ціна на товар встановлювається в національній валюті України - гривні, з визначенням її еквіваленту у доларах США та ЄВРО за курсом, що встановлений АТ «ТАСКОМБАНК» для операцій з продажу долара США.

Товар вважається оплаченим у момент надходження грошових коштів коштів на рахунок постачальника. Всі витрати по перерахуванню грошових коштів несе покупець. Порядок та сроки оплати товару визначаються у відровідних спеціфікаціях щодо умов поставки такого товару. (п.5.4., 5.5. договору).

В пункті 5.6. договору зазначено, що у зв`язку із тим, що товар буде оплачуватися покупцем не в момент укладання договору та підписання спеціфікації, то всі платежі, що передбачені договором, підлягають індексації, а покупець зобов`язується сплатити постачальнику проіндексовані суми відповідних платежів у строки, встановлені договором.

Відповідно до п.7.4. договору у разі порушення покупцем строків перерахування платежів, передбачених цим договором, покупець на першу письмову вимогу постачальника сплачує постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неперерахованої у строк суми за кожен день прострочення, а у разі, якщо прострочення складає понад 10 календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30 % від загальної суми договору, визначеної п.3.2 договору.

Згідно п.7.8 договору сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем своїх грошових зобов`язань щодо оплати вартості товару, останній, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника 30% річних, нарахованих від суми заборгованості.

Пунктом 9.15 договору сторони, підтверджують, що штрафні санкції, що передбачені цим договором , у тому числі їх розмір, є прийнятним для обох сторін та сторони визнають безумовне право на застосування таких санкцій стороною у передбаченому договором розмірі незалежно від обсягу (ступеню) виконання стороною основного зобов`язання на момент звернення з вимогою (позовом) про стягнення штрафних санкцій.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРОУ СІДС», м. Вінниця взяло на себе зобов`язання передати Приватному підприємству «БОГУСЛАВСЬКЕ», с.м.т. смт. Велика Михайлівка Одеської області погоджений сторонами у специфікації № 1 до договору товар, а саме: тurbo Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 50 л загальною вартістю з ПДВ 17 500,20 грн; Мікродобриво Growstim у кількості 280 л загальною вартістю з ПДВ 112 002,24 грн; Фертекс Олійні у кількості 140 кг загальною вартістю з ПДВ 115 584,00 грн; Amino Start Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 140 л загальною вартістю з ПДВ 99 400,56 грн., а всього товару на загальну суму 344 487 грн. з ПДВ.

До того ж, специфікацією сторонами було узгоджено, що покупець оплачує отриманий товар до 29.11.2023 року.

На виконання умов вказаного вище договору, постачальником покупцю було поставлено товар, а саме: тurbo Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 50 л, Мікродобриво Growstim у кількості 280 л, Фертекс Олійні у кількості 140 кг, Amino Start Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 140 л на суму 344 487 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №315 від 30.06.2023, податковою накладною та не заперечується відповідачем.

Несплата останнім розміру вартості отриманого товару за договором стала підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості та нарахованих сум пені, штрафу, 30% річних, інфляційних за прострочку виконання відповідачем його договірного грошового зобов`язання..

Скаржником в апеляційній скарзі наголошується на тому, що заявлений позивачем розмір штрафних санкцій за невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором є непропорційно великим та таким, що перешкоджає дотриманню балансу інтересів сторін господарських правовідносин між сторонами. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачеві товар, а саме: тurbo Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 50 л, Мікродобриво Growstim у кількості 280 л, Фертекс Олійні у кількості 140 кг, Amino Start Мікродобриво (TM RougeVert) у кількості 140 л на суму 344 487 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №315 від 30.06.2023 та податковою накладною.

Отже, за своєю правовою природою видаткові накладні посвідчують виконання зобов`язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору. За результатами аналізу вказаних накладних, останні відповідають вимогам щодо заповнення обов`язкових реквізитів у відповідності до ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Судова колегія зазначає, що підписання відповідачем видаткової накладної, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і фіксують факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення з позивачем розрахунків за отриманий товар. При цьому видаткові накладні, за якими відбувалась поставка товару, підписані відповідачем в добровільному порялку, без заперечень та зауважень.

Доказів виконання відповідачем зобов`язання по сплаті заборгованості у розмірі 344 487 грн. 00 коп., яка виникла саме за цими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку матеріали справи не містять.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.

Відтак, судова колегія зазначає, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

При цьому, інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс і при зверненні до суду з такими вимогами саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.

До того ж, сторони в добровільному порядку, без заперечень та зауважень домовилися в договорі про встановлення іншого відсотка річних, як це передбачено законом, а саме, п.7.8 договору, що є підставою позову.

З огляду на вказане колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині, оскільки, враховуючи те, що покупець не довів суду факт розрахунку за поставлений позивачем товар на загальну суму у розмірі 344 487 грн. 00 коп., у останнього виник обов`язок щодо сплати інфляційних та 30% річних, як відповідальності за прострочення виконання ним господарського грошового зобов`язання за спірним договором.

З урахуванням наведеного та перевіривши відповідні розрахунки 30% річних та інфляційних, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Товариства з обмеежною відповідальністю «ГРОУ СІДС» про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 4 843 грн.86 коп. за грудень 2023 лютий 2024 та 30% річних у розмірі 30 237 грн. 96 коп. за період прострочки виконання ним його договірного грошового зобов`язання з 30.11.2023 по 15.03.2024 року.

Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 30 511 грн.69 коп. та штрафу у розмірі 103 346 грн. 10 коп., колегія суддів зазначає таке.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.4. договору сторони передбачили, що у разі порушення покупцем строків перерахування платежів за договором, покупець сплачує постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неперерахованої у строк суми за кожен день прострочення, а у разі, якщо прострочення складає понад 10 календарних днів, Покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від загальної суми договору, визначеної в п. 3.2. договору.

В зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо оплати товару в строк, встановлений в специфікації до нього, що є невід`ємною частиною договору, відповідачу позивачем нарахована пеня в розмірі 30 511 грн. 69 коп. за період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов`язання з 30.11.2023 по 15.03.2024 року та штраф у розмірі 103 346 грн. 10 коп. Перевіривши відповідні розрахунки пені та штрафу, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Товариства з обмеежною відповідальністю «ГРОУ СІДС» про стягнення з відповідача зазначених сум пені та штрафу.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстації не було враховано обставини для зменшення розміру неустойки колегія, суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

До того ж. зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є можливим судом при умові надання відповідачем відповідних доказів, які можуть бути підставою для такого зменшення або за клопотанням сторони, або за ініціативою суду у разі їх наявності в матеріалах справи.

В даному випадку колегія суддів зазначає, що в матеріалах господарської справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що останній звертався до суду з клопотанням про зменшення нарахованих йому штрафних санкцій, належним чином оформлене з доданням письмових доказів, відсутній відзив на позов, незважаючи на те, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі останній отримав 25.03.2024 року, а рішення по даній справі було постановлене судом першої інстанції 21.05.2024 року. Також таких належних доказів апелянт не надав і суду апеляційної інстанції для можливості розгляду такого питання взагалі.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи відповідача, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди відповідача з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Богуславське», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 року у справі №916/1162/24 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Богуславське», Одеська обл., Великомихайлівський р-н, смт. Велика Михайлівка на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 року у справі №916/1162/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 року у справі №916/1162/24 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.09.2024 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош