ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 922/3960/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради і 2) Харківської міської ради

на рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2020 (суддя Калініченко Н. В.)

і постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 (головуючий суддя Плахов О. В., судді Здоровко Л. М., Мартюхіна Н. О.)

у справі № 922/3960/19

за позовом виконуючого обов`язки керівника місцевої прокуратури № 5 Харківської області

до 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради і 3) фізичної особи - підприємця Тунік Наталії Романівни

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним і зобов`язання повернення майна,

(у судовому засіданні взяв участь прокурор - Керничний Н. І.)

СУТЬ СПОРУ

1. Прокурор звернувся з цим позовом як самостійний позивач, посилаючись на проведення незаконної приватизації шляхом викупу об`єкта оренди.

2. Суди першої та апеляційної інстанції позовні вимоги задовольнили, вказавши на те, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави в цій справі, а також довів незаконність приватизації комунального майна шляхом викупу орендарем.

3. За результатом розгляду касаційних скарг місцевої ради та місцевого управління комунального майна та приватизації, Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій з огляду на викладене нижче у цій постанові.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст і підстави позовних вимог

4. Виконуючий обов`язки керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради (далі - відповідач-1, Рада), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - відповідач-2, Управління) та фізичної особи - підприємця Тунік Наталії Романівни (далі - відповідач-3, ФОП Тунік Н. Р.) про:

- визнання незаконним та скасування п. 26 додатку 1 до рішення 18 сесії Ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.07.2018 № 5603-В-С, укладеного між Управлінням і ФОП Тунік Н. Р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І. В., і зареєстрований в реєстрі за № 175 та скасування запису про його державну реєстрацію № 27524987 від 13.08.2019;

- зобов`язання повернути ФОП Тунік Н. Р. на користь територіальної громади міста Харкова в особі Ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6, загальною площею 65,9 кв. м., розташовані в будинку літ. А-5 за адресою: м. Харків, вул. Мереф`янське шосе, будинок 20, а Раду - прийняти вказані приміщення.

5. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення Радою вимог законодавства у сфері приватизації при прийнятті рішення від 21.02.2018 № 1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині пункту 26 щодо незаконного обрання способу приватизації (відчуження) спірних нежитлових приміщень шляхом викупу ФОП Тунік Н. Р., як їх орендарем.

6. Прокурор зазначав, що ФОП Тунік Н. Р. в період з 07.04.2017 по 23.05.2017 (дата подачі заяви щодо викупу) не здійснила жодних поліпшень спірного нежитлового приміщення, які неможливо відокремити від орендованого нерухомого майна без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, у зв`язку з чим вважає, що нежитлове приміщення за адресою: місто Харків, Мереф`янське шосе, будинок 20 могло бути відчужене Радою лише шляхом продажу його на аукціоні або за конкурсом, а не шляхом викупу, що є підставою для визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення Ради в частині пункту 26.

7. Окрім того, прокурор вважає, що укладений на підставі оспорюваного рішення Ради договір купівлі-продажу від 12.07.2018 № 5603-В-С не є таким, що відповідає вимогам законодавства та інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання цього договору недійсним, і як наслідок просить повернути спірне нежитлове приміщення територіальній громаді міста Харкова в особі Ради.

8. Вважаючи, що під час прийняття оскаржуваного рішення Ради, в процесі здійснення процедури відчуження об`єктів нерухомості та укладання спірного договору купівлі-продажу відповідачами були порушені вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017 - 2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17 (далі - Програма приватизації), що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади м. Харкова, прокурор звернувся з відповідною позовною заявою.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень

9. Рішенням господарського суду Харківської області від 13.10.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.03.2021, позов задоволено повністю.

10. Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що викуп орендарем орендованого ним приміщення у спірних правовідносинах, в силу приписів статті 18-2 з урахуванням статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації, можливий лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

11. Натомість, суди встановили, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що орендарем - ФОП Тунік Н. Р. здійснювались будь-які невід`ємні поліпшення орендованого нею приміщення за договором оренди від 07.04.2017 № 1953 в період перебування нерухомого майна в оренді.

12. За наведеного, суди дійшли висновку про те, що Рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, а обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним а й суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки спрямований не на досягнення мети, визначеної у зазначених вище Законах і Програмі приватизації, і тим самим порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.

13. Окрім того, суди вказали, що оскільки договір купівлі-продажу від 12.07.2018 № 5603-В-С укладений на виконання рішення Ради від 21.02.2018 №1008/18, яке прийнято відповідачем-1 по відношенню до ФОП Тунік Н. Р. з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, тому зміст цього договору є таким, що суперечить ст.ст. 1, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що, в свою чергу, свідчить по його недійсність.

14. Решту позовних вимог суди задовольнили, вказавши, що вони є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.07.2018 №5603-В-С.

15. Окрім того, господарські суди дійшли висновку про те, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави в цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Касаційні скарги

16. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Управління звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів скасувати, а справу № 922/3960/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Крім цього, просить задовольнити клопотання про передачу справи № 922/3960/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

17. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Рада також звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім цього, просить справу № 922/3960/19 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги Управління

18. Відповідач-2 наголошує, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків Верховного Суду щодо вирішення питання наявності підстав здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді, викладених у постановах від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 16.12.2020 у справі № 922/534/19.

19. Наполягає на тому, що саме Раді відповідно до законодавства України належать повноваження щодо захисту охоронюваних законом інтересів держави в цих правовідносинах, проте прокурор при зверненні з позовом не довів, що вказаний орган не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження, а тому не підтвердив підставу для здійснення представництва інтересів держави в суді в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", що є підставою для залишення позову прокурора без розгляду.

20. Відтак, вказує на те, що у даній справі відсутні передбачені законом виключні підстави звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави, оскільки прокурор не підтвердив правових підстав для представництва та відповідно, не набув процесуального статусу органу, якому законом (ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру") надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності).

21. Окрім того, відповідач-2 заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми, а саме взаємовиключності висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (справа № 922/623/20) та висновків Конституційного Суду України (Рішення від 10.12.2009 № 31-рп/2009 у справі № 1-46/2009) стосовно питання переважного права орендаря на викуп орендованого майна без проведення поліпшення такого майна у випадку, коли таке право передбачено чинним договором оренди.

22. Разом з тим скаржник посилається на велику кількість справ з подібними предметами та підставами позовів та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Узагальнені доводи касаційної скарги Ради

23. На обґрунтування підстав касаційного оскарження відповідач-1 посилається на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема статтю 23 Закону України "Про прокуратуру", без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 16.12.2020 у справі № 922/534/19 та в ухвалі від 03.02.2021 у справі № 922/3014/19.

24. Скаржник також вказує на необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 стосовно твердження суду щодо порушень процедури приватизації та протиправної поведінки покупця нежитлових приміщень.

25. Рада вважає, що законодавством встановлено самостійні, не пов`язані між собою, підстави викупу орендованого майна орендарем: (а) за умови, що право викупу передбачено договором оренди та (б) за умови поліпшення орендарем за власні кошти орендованого майна за згодою орендодавця, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

26. Відповідач-1 зазначає, що при здійсненні відчуження майна комунальної власності шляхом викупу орендарем виконавчі органи Ради діяли відповідно до положень статті 289 Господарського кодексу України (далі - ГК України), частини другої статті 777 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Програми приватизації.

27. Таким чином, на думку скаржника, відповідачами дотримано спосіб та порядок проведення приватизації.

28. Також Рада заявила клопотання про передачу справи № 922/3960/19 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступу від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

Відзив

29. Відзиви від сторін на касаційні скарги не надходили, що відповідно до частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Стислий виклад обставин справи, установлених судами попередніх інстанцій

30. 07.04.2017 між Управлінням (орендодавець) і ФОП Тунік Н. Р. (орендар) укладено договір оренди № 1953 (далі - договір), відповідно до умов якого, орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6 площею 65,9 кв. м та 1/2 частини місць загального користування № 7-:-10 площею 3,9 кв. м, загальною площею 69,8 кв. м (далі - спірні нежитлові приміщення, об`єкт оренди) в житловому будинку (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційна справа № 80632 від 05.01.2017), яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, Мереф`янське шосе, будинок 20, літ. "А-5" та відображається на балансі КП "Жилкомсервіс". Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Ради від 05.04.2017 № 229 "Про передачу в оренду нежитлових приміщень". Майно передається в оренду з метою використання перукарня (пункт 1.2. договору).

31. За умовами пункту 3.1 договору вартість об`єкта визначається на підставі висновку про вартість "майна" і складає 199 100,00 грн.

32. Розділ 5 договору визначає перелік прав орендаря, за якими останній має право, в тому числі здійснювати капітальний ремонт, при наявності письмової згоди орендодавця (пункт 5.2), за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості (пункт 5.3), у разі належного виконання умов договору оренди та у разі продажу орендованих нежитлових приміщень має переважне право перед іншими особами на його викуп (пункт 5.6).

33. Пунктом 10.1 договору встановлено, що цей договір діє з 07.04.2017 до 07.03.2020.

34. 23.05.2017 ФОП Тунік Н. Р. звернулася до Управлінням із заявою (№ 7457) про надання дозволу на приватизацію приміщення за адресою: м. Харків, Мереф`янське шосе, будинок 20.

35. 21.06.2017 рішенням 13 сесії Ради 7 скликання №691/17 "Про програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017 - 2022 року", з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м. Харкова та поповнення бюджету міста Харкова, на підставі Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", ст. 26, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", керуючись ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Рада вирішила затвердити Програму приватизації. Зазначено, що Управлінню проводити за рахунок орендарів незалежну оцінку вартості об`єктів нерухомого майна та у встановленому порядку укладати договори купівлі-продажу відповідних об`єктів.

36. Відповідно до Програми приватизації, продавець - територіальна громада м. Харкова в особі Ради, від імені якої діє Управління. Покупцями об`єктів приватизації можуть бути: громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства; юридичні особи, зареєстровані на території України, крім передбачених пп. 1.3.3 цієї програми; юридичні особи інших держав, крім передбачених пп. 1.3.3 цієї програми.

37. Рішенням Ради "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м Харкова" від 21.02.2018 №1008/18 вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).

38. Згідно з п. 26 додатку до рішення нежитлове приміщення 1-го поверху житлового будинку розташованого за адресою: м. Харкові, Мереф`янське шосе, будинок 20 підлягали приватизації шляхом викупу ФОП Тунік Н. Р.

39. Відповідно до звіту фізичної особи підприємця Копейко В. Л. про незалежну оцінку нерухомого майна від 28.02.2018, вартість нежитлових приміщень за адресою: Мереф`янське шосе, будинок 20, місто Харків - складає 177 200,00 грн (без ПДВ).

40. 12.07.2018 на підставі рішення 13 сесії Ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17 "Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022рр." та рішення 18 сесії Ради 7 скликання від 21.02.2018 №1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", між територіальною громадою м. Харкова в особі Ради від імені якої діє Управління (продавець) і ФОП Тунік Н. Р (покупець) укладено договір № 5603-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП Тунік Н. Р. (далі - договір купівлі-продажу).

41. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти спірні нежитлові приміщення, орендовані ФОП Тунік Н. Р згідно з договором оренди від 07.04.2017 № 1953 (пункт 1 договору).

42. Договір посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі під номером 175.

43. За актом приймання-передачі від 20.07.2018 продавець передав, а покупець прийняв продані 12.07.2018 спірні нежитлові приміщення, розташовані за адресою: місто Харків, Мереф`янське шосе, будинок 20, згідно з оціночною вартістю 177 200,00 грн (без ПДВ).

44. Право власності на спірні нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ФОП Тунік Н. Р., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2019 за номером № 186531270.

Рух справи

45. Відповідно до розпорядження заступника керівника Апарату-керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 17.09.2024 № 32.2-01/2180 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 922/3960/19 у зв`язку із відпусткою судді Краснова Є В.

46. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2024 вказану судову справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Могил С. К., Волковицька Н. О.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

47. Згідно з частинами 1 - 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

48. Судові рішення у справі оскаржується відповідачем-2 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, відповідачем-1 - з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК України.

49. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Щодо повноважень прокурора

50. Перевіряючи правильність застосування судами норм законодавства, яке врегульовує підстави представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, Верховний Суд зазначає про таке.

51. Верховний Суд звертає увагу на те, що 11.06.2024 Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 925/1133/18, висновки в якій колегія суддів відповідно до частини 4 статті 300 ГПК України вважає за необхідне врахувати під час касаційного розгляду цієї справи № 922/3960/19.

52. Так, як убачається з матеріалів справи, прокурор у цій справі № 922/3960/19 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

53. Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

54. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

55. Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

56. Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

57. Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

58. Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

59. Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

60. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

61. У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).

62. Частини 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

63. Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

64. Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

65. Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).

66. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

67. Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).

68. У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.20).

69. Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

70. У цій справі, яка розглядається, прокурор звернувся з позовом, стверджуючи про незаконне включення Радою спірного нерухомого майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, а також незаконне подальше відчуження спірного нерухомого майна, яке є власністю територіальної громади м. Харкова, у приватну власність ФОП Тунік Н. Р. на підставі договору, укладеного з Управлінням, що порушує трава та інтереси територіальної громади.

71. Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 вказала про те, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

72. Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

73. При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

74. Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

75. У цій справі, яка розглядається, суди вказали на те, що прокурор фактично звернувся за захистом інтересів територіальної громади м. Харкова, при цьому, з огляду на предмет та підстави заявлених позовних вимог, а саме визнання незаконним та скасування рішення Ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого є Управління, стосовно відчуження спірних нежитлових приміщень, які є комунальною власністю та належать територіальній громаді, дійшли висновку про те, що оскільки уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах - Рада не тільки не захистила інтереси територіальної громади, а й порушила їх, то прокурор правомірно звернувся з позовом як самостійний позивач та визначив Раду співвідповідачем.

76. Наведений висновок судів попередніх інстанцій стосовно наявності у прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджуються з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палата Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", частин 4, 5 статті 53 ГПК України, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до розгляду якої зупинялося провадження в цій справі № 922/3960/19.

77. Наведеним у пунктах 63-64 цієї постанови також спростовуються доводи Управління стосовно недотримання прокурором процедури повідомлення уповноваженого органу та, відповідно, недоведення, що такий орган не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження.

78. За наведеного, а також ураховуючи, що під час вирішення подібних спорів має враховуватися саме остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17) колегія суддів не приймає до уваги та не надає оцінку доводам відповідачів-1, 2, викладеним у пунктах 18, 23 цієї постанови.

79. Окрім цього, Суд також зазначає, що викладене у цій постанові правозастосування повністю узгоджується з аналогічними висновками Великої Палати Верховного Суду (зокрема, пункти 21-30 постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 29-38 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17), а також звертається до власної позиції, викладеної, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2024 у справі № 912/1742/21, від 06.08.2024 у справі № 922/1156/21, від 03.09.2024 у справі № 910/5698/23, від 10.09.2024 у справі № 910/5550/19, від 10.09.2024 у справі № 914/1261/22.

80. З урахуванням викладеного вище, доводи касаційних скарг, обґрунтовані підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не свідчать про наявність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо висновків судів по суті розгляду спору

81. Висновки по суті розгляду спору оскаржуються Радою з посиланням на пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України, які обґрунтовані необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, стосовно твердження суду щодо порушень процедури приватизації та протиправної поведінки покупця.

82. Так, на розгляді об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувала справі № 922/623/20 у подібних правовідносинах щодо оскарження процедури приватизації шляхом викупу нежитлових приміщень орендарем, проведеній на підставі положень Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва", статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації.

83. У постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження та залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, дійшов, зокрема, таких висновків.

"За змістом частини 1 статті 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на час прийняття рішення про відчуження об`єктів комунальної власності) з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.

Частиною 2 статті 5-1, частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до статті 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.

Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (далі - ФДМУ) (частини 1, 3 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Порядок викупу встановлений ФДМУ. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений ФДМУ від 02.04.2012 № 439 (далі - Порядок № 439).

Згідно з пунктом 8.1 Порядку № 439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Виходячи з аналізу наведених вище норм, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що Харківська міськрада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна Харківської міськради, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

У справі № 922/623/20 суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що орендарем здійснювалися будь-які поліпшення орендованих нею приміщень за договором оренди від 30.10.2017 № 1376, а тому правильно вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що Рада як орган місцевого самоврядування має право самостійно обирати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених законодавчих обмежень.

Судом апеляційної інстанції також правильно зазначено про помилковість здійснених судом першої інстанції, на підтвердження свого висновку про право Харківської міськради самостійно обирати будь-який спосіб приватизації, посилань на рішення Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації), оскільки Конституційний Суд України в цьому рішенні роз`яснив, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом.

Правильними є і висновки суду апеляційної інстанції про те, що посилання відповідачів на пункт 5.6 договору оренди нежитлового приміщення від 30.10.2017 № 1376, яким встановлено, що орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передано в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп, є безпідставними, оскільки таке право виникає в орендаря лише за умов, визначених Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Згідно із частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси".

84. Ураховуючи викладене, Верховний Суд у справі № 922/623/20 вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що пункт 76 додатку 1 до рішення Ради від 21.02.2018 № 1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади" прийнято з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації, а тому є незаконним.

85. Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з наведеним правовим висновком та зазначає, що він є чітким, зрозумілим й сприяє однозначному застосуванню норм права, тому не вбачає підстав для відступу від нього.

86. Судами попередніх інстанцій у справі № 922/3960/19, що розглядається, також встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що орендарем - ФОП Тунік Н. Р. здійснювалися будь-які поліпшення орендованих нею приміщень за договором оренди від 07.04.2017.

87. Доводи, наведені відповідачем-1 у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку та не містять вагомих аргументів, які можуть бути підставою для відступу від цього висновку. Крім того, таку правову позицію було неодноразово підтримано Верховним Судом (див. постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/1009/20, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, від 31.03.2021 у справі 922/3272/18, від 13.04.2021 у справі № 922/3852/19, від 07.07.2021 у справі № 922/318/20, від 30.11.2021 у справі № 922/2761/19), а аргументи відповідача-1 про необхідність відступлення від неї колегія суддів визнає непереконливими.

88. З урахуванням наведеного вище, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що клопотання Ради про передачу справи № 922/3960/19 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду задоволенню не підлягає.

89. За таких обставин, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі Ради доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

90. Разом з тим, відповідачем-2 заявлено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми, а саме взаємовиключності висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (справа № 922/623/20) та висновків Конституційного Суду України (справа № 1-46/2009) стосовно переважного права орендаря на викуп орендованого майна без проведення поліпшення такого майна у випадку, коли таке право передбачено чинним договором оренди.

91. Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

92. За змістом наведеної норми права для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного показників. Тобто йдеться про правову проблему не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, наявних або таких, що можуть виникнути, з урахуванням: правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; наявних обставин, з яких убачається, що немає усталеної судової практики з відповідних питань, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, немає процесуальних механізмів вирішення такого питання тощо; того, як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

93. Посилання відповідача-2 на Рішення Конституційного Суду України від 10.09.2009 № 31-рп/2009 у справі № 1-46/2009 за конституційним зверненням Приватного підприємства "Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна) Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України виходив з того, що співвідношення між нормами ЦК України і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми ЦК України або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм ЦК України, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (абзац 4 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

94. Конституційний Суд України зазначив, що оскільки закони України "Про оренду державного та комунального майна", "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" не передбачили заборони щодо переважного права орендаря на придбання державного, в тому числі військового, майна, то на правовідносини, які виникають між наймодавцем та наймачем у разі продажу військового майна, переданого у найм (оренду), поширюється дія норми, закріпленої у частині 2 статті 777 ЦК України (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

95. Разом з тим у постанові від 22.02.2021 у справі № 922/623/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 зазначила, що викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

96. Окрім того, у Рішенні від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації) Конституційний Суд України роз`яснив, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом.

97. Враховуючи викладене, наявність сталої правозастосовчої практики з наведеного питання, а також з огляду на відсутність у клопотанні скаржника належного обґрунтування, клопотання Управління про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.

98. Інші доводи касаційних скарг відповідачів-1, 2 підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, вирішального значення для правильного розгляду цієї справи не мають, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

99. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

100. Звертаючись із касаційними скаргами, Управління і Рада, в межах доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростували наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довели неправильного застосування ними норм матеріального і порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень.

101. За таких обставин, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційні скарги відповідачів-1, 2 залишити без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду і рішення суду першої інстанції - без змін.

Розподіл судових витрат

102. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає без змін оскаржувані судові рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати необхідно покласти на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради і Харківської міської ради залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2020 у справі № 922/3960/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил