ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2024 р. м.Київ Справа№ 910/15753/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тарасенко К.В.

Яковлєва М.Л.

за участю секретаря судового засідання Зінченко А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного агентства резерву України

на рішення Господарського суду м. Києва

від 08.01.2024

у справі № 910/15753/23 (суддя Щербаков С. О.)

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація морського порту Південний)

до Державного агентства резерву України

про стягнення 59 653, 63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація морського порту Південний) (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 59 653, 63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 19.10.2015.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано первинних підтверджуючих документів щодо заявленої до стягнення суми та дійсності понесених витрат. Відповідач вказував, що позивачем не було складено поквартальних актів на відшкодування витрат підприємства за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2022 рік. Також, відповідач зазначав, що не має правових підстав та бюджетних асигнувань погодити акт за 2022 рік, оскільки він був направлений позивачем після спливу бюджетного року лише у січні, березні 2023 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі № 910/15753/23 позовні вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація морського порту Південний) задоволено, а саме: стягнуто з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28, ідентифікаційний код - 37472392) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ідентифікаційний код - 38727770) в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (65481, місто Южне, вулиця Берегова, будинок 11, ідентифікаційний код - 38728549) 59 653 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят три) грн 63 коп. - заборгованості та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. - судового збору

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за Договором № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 19.10.2015 у розмірі 59 653,63 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач - Державне агентство резерву України (06.02.2024 згідно фіскальної накладної на конверті, в якому направлено апеляційну скаргу) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі № 910/15753/23 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги щодо рішення суду першої інстанції зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, а при його прийнятті судом першої інстанції не було з`ясовано всіх обставин, які мають значення для справи, і неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- керуючись статтями 1, 3, 48, 49, 57 Бюджетного кодексу України, відсутні правові підстави та бюджетні асигнування погодити вищезазначений акт за 2022 рік, оскільки він направлений позивачем вже після спливу бюджетного року лише у 2023 році, про що Держрезерв повідомив позивача двічі листами від 21.02,2023 № 494/01/4-23 та від 29.03.2023 № 832/01/4-23 та відповідно повернув акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву без погодження;

- виконання відповідачем зобов`язань мають відбуватися протягом кожного календарного (бюджетного) року - або частинами, або повністю (за умовами Договору, Порядку, Бюджетного кодексу України). Тобто порядок відшкодування (сплати) витрат за відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву встановлений виключно протягом бюджетного року та судом першої інстанції було неправомірно застосовано приписи статті 617 Цивільного кодексу України;

- виходячи із приписів нормативного регулювання оспорюваних правовідносин, зокрема, пунктів 2, 3, 6 Порядку, умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 19.10.2015 № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15, позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів того, що заявлені до відшкодування витрати дійсно понесені та пов`язані саме із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву;

- судом першої інстанції не встановлено на підставі належних, достатніх та достовірних доказів того, чи дійсно позивачем понесені витрати, чи понесені останні саме із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а не є поточними витратами іншого характеру.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

16.04.2024 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду згідно з приписами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, в якому позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказував, що:

- умовами Договору чітко передбачено, що обов`язок здійснення оплати протягом поточного року стосується виключно випадку, коли така оплата здійснюється частинами; в частині ж оплати у повному обсязі (одноразово за фактом зберігання матеріальних цінностей за рік), умови Договору не передбачають часового обмеження у вигляді поточного року зберігання матеріальних цінностей;

- протягом 2022 року (за який заявлено стягнення заборгованості) відповідач не звертався до Адміністрації з приводу здійснення оплати частинами, а отже, у даному випадку абзац 2 пункту 4.2. Договору не може бути застосованим;

- з наявної у матеріалах справи копії звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік вбачається, що сума грошових коштів у розмірі 59 653,63 грн. є розміром фактичних витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2022 рік та складається із сум нарахованої заробітної плати працівникам позивача в сумі 8 729,45 грн.; вартості паливних матеріалів (на опалення) - 34 605, 83 грн.; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - 6 376,08 грн.; податку на додану вартість - 9 942, 27 грн;

- розрахунок заробітної плати робітника задіяного у процесі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за рік, амортизація основних виробничих фондів задіяних у процесі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за рік, розрахунок фактичних витрат тепла на опалення приміщення складу де зберігаються матеріальні цінності мобілізаційного резерву за рік, складаються за звітний рік на початку нового календарного року, та ніяк не можуть бути надані відповідачу для розгляду та погодження до кінця поточного року;

- умовами Договору не передбачено обов`язку Адміністрації надавати звіт про витрати до кінця поточного року, а отже, вимога відповідача щодо подання такого звіту до кінця бюджетного року (до 31 грудня) є неправомірною;

- в силу приписів ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів - не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання;

- доводи скаржника в частині неправомірності застосування ст. 8 Закону України «Про державний матеріальний резерв» що, як наслідок, є підставою для скасування оскаржуваного рішення, є неправомірними, адже таке рішення було винесено за результатом повного та всебічного дослідження усіх обставин справи та із застосуванням сукупності відповідних матеріальних норм, що регулюються спірні правовідносини.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024, апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі № 910/15753/23, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді - Станік С.Р., суддів: Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 витребувано у Господарського суду м. Києва матеріали справи № 910/15753/23.

14.03.2024 на виконання ухвали з суду першої інстанції до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/15753/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2024, справу №910/15753/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станік С.Р., суддів: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №910/15753/23 за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024, вирішено розгляд апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі №910/15753/23 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено учасникам справи процесуальні строки на подання відзивів, заяв та клопотань.

У зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 10.09.2024 про звільнення у відставку судді Шаптали Є.Ю., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, здійснити розгляд справи у визначеному складі - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2024, справу №910/15753/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючий суддя: Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Тарасенко К..В., Яковлєв М.Л.

Порядок визначення/зміни складу господарського суду врегульовано ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст 32 Господарського процесуального кодексу України, визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

За змістом ч. 9 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, якщо невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач зі складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.

У разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження (ч. 14 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України ).

Згідно із пунктом 17.4 частини 17 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із цією редакцією Кодексу в частині порядку визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи, але не довше, ніж три місяці з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу, здійснюється за допомогою автоматизованої системи документообігу суду за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в статтях 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно Конституції України реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких

Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для працездатних осіб з 1 січня - 2684 гривень.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує: 268 400,00 грн. (2684, 00 грн. * 100 = 268 400,00 грн.) - станом на момент звернення з відповідним позовом та з апеляційною скаргою.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимога щодо стягнення 59 653,63 грн., вказана справа, у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України, відноситься до малозначних справ.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 справу №910/15753/23 за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024, прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Тарасенко К.В., Яковлєв М.Л., розгляд апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі №910/15753/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвали Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 та від 16.09.2024 надіслана учасникам справи засобами електронного зв`язку шляхом направлення документа в електронному вигляді в їхні електронні кабінети.

У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Отже, учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, воєнний стан неодноразово продовжувався і триває на даний час.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України, в умовах запровадженого воєнного стану.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, 19.10.2015 між Державним агентством резерву України (далі - Держрезерв) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (найменування якої у подальшому змінено на Південну філію Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) на підставі постанови КМУ від 17.04.2019 № 341 (далі - зберігач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 (далі - договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) яке здійснюється у складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

Відповідно до п. 1.2. договору, Держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 мр. Передбачені цим договором форми актів затверджуються Держрезервом.

Згідно з п.п. 3.1.-3.2. договору, Держрезерв зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі, а також оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки).

За умовами пункту 4.1 договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4.2 договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат). У разі коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів Держрезерву на відпуск матеріальних цінностей) - п. 7.3. договору.

У додатковій угоді № 1 від 19.10.2016 до договору № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015, сторони вирішили погодити розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік в сумі 59 824,34 грн., у тому числі ПДВ 9 970,72 грн. Сторони також домовились, що згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладання, тобто з 01.01.2016, і діють до 31.12.2016.

Додатковими угодами № 2 від 30.10.2018 та № 5 від 29.11.2019 до договору № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015, сторони договору внесли зміни до цього правочину в частині відомостей про юридичні адреси та банківські реквізити сторін.

Матеріалами справи підтверджується, що супровідним листом за вих. № 1168/4/4-22 від 19.07.2022, відповідач направив на адресу Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" погоджений Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2022 рік на суму 83 890, 34 грн. з ПДВ.

Листом від 06.09.2022 № 1104/27-01-04/Вих, позивач звернувся до Державного агентства резерву України з пропозицією укласти додаткову угоду до Договору щодо погодження розміру коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік. До вказаного листа позивачем було долучено підписаний ним проект відповідної додаткової угоди (у двох примірниках), яким передбачено, що розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік становить 83 890, 34 грн., у тому числі ПДВ - 3981, 72 грн.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, запропонований позивачем проект додаткової угоди до договору відповідач не підписав, жодних заперечень та зауважень щодо змісту надісланої додаткової угоди- не висловив.

Листом від 17.01.2023 № 141/27-01-04/Вих, позивач направив на адресу Держрезерву звіт про витрати адміністрації морського порту Південний за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву з розрахунками за 2022 рік, до якого також долучено, зокрема, акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн., звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік на суму 59 653, 63 грн. (фактичні витрати) та інші документи.

Проте, відповідачем вищевказаний акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн., та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік на суму 59 653, 63 грн. - погоджені не були з посиланням на закінчення бюджетного 2022 року та втрату чинності бюджетними призначеннями, про що позивача повідомлено листом за вхідним № 494/4/4-23 від 21.02.2023.

Листом № 567/27-01-04/Вих від 08.03.2023, позивач повторно направив на адресу Держрезерву, зокрема, акт відшкодування витрат та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на суму 59 653, 63 грн.

Однак такі документи не були погоджені відповідачем з підстав зазначених вище, про що позивача повідомлено листом вих № 832/0/4-23 від 29.03.2023.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо сплати на користь зберігача вартості наданих ним послуг зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2022 році на суму 59 653, 63 грн., у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача борг у сумі 59 653, 63 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Управління державним резервом здійснює Державне агентство резерву України, яке, є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву, що учасниками спору не заперечувалось.

Згідно з Положенням про Державне агентство резерву України (Держрезерв), яке затверджено Указом Президента України від 13.04.2011 № 463/2011, основними завданнями Держрезерву України є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву та внесення пропозицій щодо її формування.

Відповідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997, на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв", державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Статтею 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв", передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532, таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Положення ст. 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" регламентують обов`язковість фінансування витрат на утримання і розвиток системи державного резерву як за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву, так і за рахунок коштів, одержаних від реалізації матеріальних цінностей державного резерву в порядку освіження, позичання та розбронювання.

Отже, як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, особі, яка здійснює відповідальне зберігання цінностей матеріального резерву, законодавчо надано право на відшкодування понесених у зв`язку з вищезазначеною діяльністю витрат.

П. 1 ст. 8 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачає відшкодування усіх витрат відповідальних зберігачів.

Відповідні правовідносини підпадають під ознаки договору зберігання, правовий режим якого визначено главою 66 Цивільного кодексу. Такий договір згідно з ч.1 ст.937 Цивільного кодексу України укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (ч. 1 статті 937 Цивільного кодексу України).

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною 1 статті 946 та частиною 1 статті 947 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, відповідачем було погоджено Кошторис витрат Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2022 рік на суму 83 890, 34 грн. з ПДВ.

В свою чергу, позивачем було надіслано на адресу Державного агентства резерву України проект додаткової угоди до Договору (у двох примірниках) про зміну розміру коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік, яким передбачено, що розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік становить 83 890, 34 грн., у тому числі ПДВ - 3 981, 72 грн., що не заперечується відповідачем у відзиві.

Проте, відповідач вказаний проект додаткової угоди не підписав, матеріали справи доказів протилежного - не містять.

Матеріалами справи також підтверджується, що супровідними листами від 17.01.2023 № 141/27-01-04/Вих та № 567/27-01-04/Вих від 08.03.2023, позивач направляв на адресу Держрезерву, зокрема, акт відшкодування витрат та звіт про витрати адміністрації морського порту Південний на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік в сумі 59 653, 63 грн.(фактичні витрати), однак, такі документи не були погоджені відповідачем з підстав закінчення бюджетного 2022 року та втратою чинності бюджетними призначеннями.

Разом із тим, з наявної у матеріалах справи копії звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік вбачається, що сума грошових коштів у розмірі 59 653, 63 грн. - є розміром фактичних витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2022 рік та складається із сум нарахованої заробітної плати працівникам позивача в сумі 8 729, 45 грн.; вартості паливних матеріалів (на опалення) - 34 605, 83 грн.; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - 6 376,08 грн.; податку на додану вартість - 9 942, 27 грн.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідач понесені позивачем витрати - не відшкодував, що не заперечувалося Державним агентством резерву України у відзиві на позовну заяву.

Згідно п. 3.1. договору, Держрезерв зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

За умовами пункту 4.1 договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532 (далі - Порядок), сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Згідно з пунктом 6 Порядку, сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об`єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Матеріалами справи підтверджується, що на підтвердження понесених витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2022 рік на суму 59 653, 63 грн позивачем надано суду: акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн., звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік, відповідно до якого розмір фактично понесених витрат складає 59 653, 63 грн, довідки № 4 від 10.01.2023 та № 5 від 10.01.2023 по заробітній платі працівників, розрахунок амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання державного резерву у Південній філії ДП "Адміністрація морських портів України" за 2022 рік, розрахунок фактичних витрат тепла на опалення за 2022 рік та акт прийому-передачі наданих послуг (в т.ч. експлуатаційних) за 2022.

Дослідивши вказані документи, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що у даному випадку позивачем, як зберігачем, документально підтверджено в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України понесені ним витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік, розмір яких складає 59 653, 63 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження заперечень Державного агентства резерву України проти наданого позивачем акту відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту Південний за 2022 рік на загальну суму 59 653, 63 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що положення п. 4.2 договору визначають, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат), а отже, узгоджений між сторонами Кошторис у відповідності до п. 4.2. договору, - є підставою для здійснення відшкодування за зберігання матеріальних цінностей. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що виходячи із приписів нормативного регулювання оспорюваних правовідносин, зокрема, пунктів 2, 3, 6 Порядку, умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 19.10.2015 № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15, позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів того, що заявлені до відшкодування витрати дійсно понесені та пов`язані саме із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, - також відхиляються як необгрунтовані і не доведені скаржником.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб`єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим, якщо це не завдає їм збитків.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву для позивача - є обов`язковим в силу вимог закону.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги те, що Державним агентством резерву України акт відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2022 рік та додаткову угоду - не підписано, при цьому, після отримання цих документів, заперечень щодо розміру цих витрат або вмотивованої відмови у підписані цих документів відповідачем не надано, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження понесених ним витрат. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Доводи відповідача про включення до складу витрат суми податку на додану вартість, який нараховано на заробітну плату обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки за умовами договору Держрезерв здійснює відшкодування витрат із зберігання цінностей, що свою чергу у розумінні чинного Податкового кодексу України - є об?єктом відповідного оподаткування.

При цьому, як вбачається з наданих позивачем документів понесених витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, податок на додану вартість нараховується в цілому на суму відшкодування, а не на її окремі складові.

Крім того, відповідний податок на додану вартість наведений також у погодженому сторонами Кошторисі.

Таким чином, доводи відповідача у цій частині є необґрунтованими та жодним чином не спростовують розмір понесених позивачем витрат.

Доводи відповідача в частині того, що він не має правових підстав та бюджетних асигнувань для погодження акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн. за 2022 рік, оскільки такий акт був направлений позивачем після спливу бюджетного року лише у січні, березні 2023 року, - судом апеляційної інстанції також відхиляються, з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Окрім того, Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" встановлено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Правова позиція про те, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, викладена також у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17.

З урахуванням наведеного враховуючи приписи статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутність у боржника необхідних коштів - не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, відсутність бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати послуг зберігання за відповідним діючим Договором. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо оплати понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік, а відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження погашення заборгованості перед позивачем у розмірі 59 653, 63 грн. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 59 653,63 грн. заборгованості - є законними, обгрунтованими, доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин ч. 2 ст. 21 Господарського кодексу України - є необгрунтованими, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення, обґрунтовуючи підстави для задоволення позовних вимог правильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню у своїй сукупності, а саме: ст. 11, 522, 526, 614, 617, 626-629, 936-938, 946, 947 Цивільного кодексу України, ст. 193, 218 Господарського кодексу України, ст. 1, 2, 4, 7, 8, 11, 12 Закону України «Про державний матеріальний резерв» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), п. 4, 5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129, п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо сплати на користь позивача вартості наданих ним послуг зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2022 році, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 19.10.2015 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 59 653, 63 грн. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній справі щодо спірних правовідносин учасників справи, з урахуванням меж апеляційного оскарження, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким задоволено позов повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладених в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду м. Києва від за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Також, оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.03.2024, і за наслідками апеляційного розгляду справи відповідне рішення залишено без змін, а тому його дія підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі № 910/15753/23- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі № 910/15753/23-залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 08.01.2024 у справі № 910/15753/23.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/15753/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді К.В. Тарасенко

М.Л. Яковлєв