ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2024м. ДніпроСправа № 915/617/24

за позовом Фізичної особи-підприємця Микитей Анастасії Анатоліївни, м. Миколаїв

до Фізичної особи-підприємця Галініної Ольги Олександрівни, м. Кивий Ріг, Дніпропетровська обл.

про стягнення попередньої оплати за непоставлений товар у сумі 79 535 грн 00коп.

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа підприємець Микитей Анастасія Анатоліївна звернулась з позовною заявою, зареєстрованою в Господарському суді Миколаївської області 27.05.2024 за № 6242/24, до фізичної особи підприємця Галініної Ольги Олександрівни про стягнення заборгованості у сумі 79 535 грн 00 коп., з яких: 47 000 грн 00 коп. - сума попередньої оплати, 6 345 грн 00 коп. - штраф, 12 690 грн 00 коп. - пеня, 13 500 грн 00 коп. - неотриманий прибуток.

Судові витати позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує на те, що останнім здійснено передоплату у сумі 47 000 грн 00 коп. на поставку товару, проте відповідач свої зобов`язання з поставки товару не здійснив, попередню оплату не повернув.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2024 вирішено матеріали господарської справи № 915/617/24 за позовом фізичної особи підприємця Микитей Анастасії Анатоліївни до фізичної особи підприємця Галініної Ольги Олександрівни про стягнення попередньої оплати у сумі 79535 грн, надіслати за територіальною підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2024 справу № 915/617/24 передано на розгляд судді Рудь І.А.

Ухвалою суду від 08.07.2024 позовну заяву залишено без руху.

10.07.2024 від позивача через систему "Електронний суд" надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 15.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

Господарський суд наголошує на тому, що ухвала суду від 15.07.2024 завчасно надіслана відповідачу на його поштову адресу, відповідач обізнаний про розгляд справи №915/617/24, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення ухвали суду 27.07.2024.

Відповідач не скористався правом на надання відзиву на позов.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення договору поставки у спрощений спосіб, перерахування авансового платежу, наявність порушень виконання зобов`язань відповідачем з поставки товару.

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначає про те, що між Фізичною особою-підприємцем Микитей Анастасіїєю Анатоліївною (далі позивач, покупець) та Фізичною особою-підприємцем Галініною Ольгою Олександрівною досягнуто згоди щодо поставки товару на загальну суму 146 100 грн 00 коп.

Позивачем було здійснено часткову оплату товару на загальну суму 47 000 грн 00 коп. на розрахунковий рахунок відповідача з призначенням платежу - оплата за товар, що підтверджується платіжними інструкціями № 85 від 09.04.2024 на суму 6 000 грн 00 коп. (а.с. 34), № 0.0..1 від 11.04.2024 на суму 13 000 грн 00 коп. (а.с. 35), № 0.0..1 від 10.04.2024 на суму 20 000 грн 00 коп. (а.с. 36), № 86 від 11.04.2024 на суму 8 000 грн 00 коп. (а.с. 45).

Відповідач поставку спірного товару не здійснив, у зв`язку з чим, позивач надіслав на адресу останнього претензію вих. №1 від 13.05.2024 з вимогою повернути суму попередньої оплати протягом семи календарних днів з дня отримання даної вимоги (а.с. 37-38, 43-44, 4-5).

Відповідач письмової відповіді на вимогу позивача не надав, грошові кошти у розмірі 47 000 грн 00 коп. не повернув, що і стало підставою виникнення даного спору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до частини першої, шостої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використання, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Згідно зі ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідачем не було виконано зобов`язання з поставки товару, яке виникло на підставі домовленостей між сторонами у застосунку «Вайбер».

Зокрема, позивач посилається на те, що на підставі електронної переписки у застосунку «Вайбер» сторони узгодили асортимент, кількість та вартість товару, а також строк постачання 12.04.2024, який був перенесений на 15.04.2024. Втім, товар відповідачем поставлений не був. А отже, позивач вважає, що у нього на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України виникло право вимоги щодо повернення грошових коштів у розмірі 47 000 грн 00 коп., які були сплачені як попередня оплата за товар.

Господарський суд зазначає про те, що для правильного вирішення даного спору необхідно встановити факт наявності або відсутності існування між сторонами договірних відносин, на виконання яких позивач і сплатив оспорювану суму грошей.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

Зі змісту ст. 207 ЦК України випливає, що правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв`язку.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 643 ЦК України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.

Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 910/9817/19.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 47 000 грн 00 коп., з призначенням платежу - оплата за товар, що підтверджується платіжними інструкціями № 85 від 09.04.2024 на суму 6 000 грн 00 коп. (а.с. 34), № 0.0..1 від 11.04.2024 на суму 13 000 грн 00 коп. (а.с. 35), № 0.0..1 від 10.04.2024 на суму 20 000 грн 00 коп. (а.с. 36), № 86 від 11.04.2024 на суму 8 000 грн 00 коп. (а.с. 45).

Проте в матеріалах справи відступні докази того, що вказана оплата була здійснена позивачем на підставі виставлених відповідачем рахунків, а отже, відсутні докази того, що відповідачем були вчинені дії щодо направлення пропозиції (оферти) на укладення договору поставки.

Щодо скріншоту листування з застосунку «Viber», в якому, як стверджує позивач сторони узгодили асортимент, кількість та вартість товару, а також строк постачання 12.04.2024, який був перенесений на 15.04.2024, суд зазначає наступне.

Господарський суд не може взяти до уваги як належний доказ листування, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постанова від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення».

Таким чином, матеріали справи не містять доказів узгодження між сторонами істотних умов договору поставки, а саме: асортименту, ціни, кількості, якості, комплектності товару, місця поставки, строків поставки тощо.

Позивачем взагалі не надано до суду будь-яких доказів, які б свідчили про волевиявлення відповідача на укладення договору поставки, а також про вчинення сторонами конклюдентних дій.

Претензія, на яку посилається вих. №1 від 13.05.2024, містить вимогу повернути суму попередньої оплати протягом семи календарних днів з дня отримання даної вимоги, а не вимогу щодо поставки товару в обумовлений строк.

Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено викладені в позові обставини щодо порушення відповідачем строку поставки товару, а також не підтверджено належними доказами існування в нього права вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів саме на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України у зв`язку з не передачею оплаченого товару у встановлений строк.

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу (суми попередньої оплати за товар) в розмірі 47 000 грн 00 коп. на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю належними доказами.

Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про стягнення основної суми боргу, в задоволенні якої судом відмовлено, а тому вимоги позивача про стягнення штрафу, пені та неотриманого прибутоку задоволенню не підлягають.

Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Таким чином, фактичною підставою для звернення до суду завжди є лише порушення суб`єктивного права.

У постанові від 24.11.2020 р. у справі № 904/2471/19 Великою Палатою Верховного Суду констатовано, що вирішуючи спір, суд у кожній конкретній справі має надати оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування принципу jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справ.

Зокрема, у постанові від 19.04.2023 у справі № 910/15551/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зважаючи на положення статей 14, 162 ГПК України, суд вирішує спір у межах заявлених позивачем вимог, а саме, виходячи зі змісту заявлених вимог та обставин, якими їх обґрунтовує позивач.

В даному випадку позовні вимоги обґрунтовані позивачем саме порушенням відповідачем строку поставки спірного товару та виникненням у відповідача зобов`язання з повернення сплачених позивачем коштів на підставі ч. 2 ст. 693 ГПК України.

Однак, з огляду на відсутність укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки, в тому числі у спрощений спосіб, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту про стягнення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України (замість вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України) - є неналежним способом захисту.

В той же час, суд вирішує спір, виходячи саме з тих обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та не повинен відшукувати та досліджувати всі інші можливі обставини для задоволення позову, про які не заявляв позивач. У свою чергу, позивач, який заявив позовні вимоги, обґрунтував їх певними обставинами, і суд вирішив такий спір. Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з такими самими вимогами, проте зазначивши інші обставини для їх задоволення.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, судовий збір залишається за позивачем.

Крім того, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Загальні питання повернення сплачених сум судового збору врегульовано статтею 7 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" з 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3 028 грн 00 коп.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачем даний позов подано до суду через систему «Електронний суд».

Згідно квитанції про сплату № 7287-3649-9615-7916 від 25.05.2024 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 239 грн 20 коп., в той час, як відповідно до зазначеного сума судового збору повинна складати 2 422 грн. 40 коп.

Оскільки позивачем сплачено судовий збір в більшому розмірі, сплачений судовий збір підлягає поверненню із державного бюджету у розмірі 1 816 грн 80 коп. за клопотанням позивача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 18.09.2024.

Суддя І.А. Рудь