ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/2602/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Граніт», місто Запоріжжя,

до Дочірнього підприємства «Харківський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», місто Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Граніт», звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Дочірнього підприємства «Харківський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», про стягнення суму боргу в розмірі 158 313,90 грн. за договором поставки (купівлі-продажу) товару № 05ПСЩ/02-24 від 05 лютого 2024 року.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ:

29 липня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Граніт» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/2602/24. Розгляд справи № 922/2602/24 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачеві, згідно статті 251 Господарського процесуального кодексу України, встановлено строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. Встановлено позивачеві строк для подання відповіді на відзив у три дні з дня отримання відзиву на позов. Встановлено відповідачеві строк для подання заперечень у три дні з дня отримання відповіді на відзив.

09.08.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 20089).

13.08.2024 року позивач надав через систему "Електроний суд" відповідь на відзив (вх. № 20311).

19.08.2024 року ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відзив (вх. № 20089 від 09.08.2024 року). Прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відповідь на відзив (вх. № 20311 від 13.08.2024 року).

Відповідач своїм правом, у строк встановлений судом, на формування заперечення щодо доводів викладених у відповіді на відзив не скористався.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН:

Як зазначено у позовній заяві, 05.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Граніт» (постачальник, позивач у справі) та Дочірнім підприємством «Харківський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки (купівлі-продажу) товару (з доставкою) № 05ПСЩ/02-24 (далі - договір) за умовами якого, відповідно до пункту 1.1. та 1.2. договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставляти та передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар: щебінь гранітний фр.5-10 мм, щебінь гранітний фр. 25-60 мм, пісок з відсівів дроблений фр. 0-5. Найменування та кількість товару, що підлягає поставці згідно умов цього договору становить: щебінь гранітний фр.5-10 мм 82,27 тн, щебінь гранітний фр. 25-60 мм 63,27 тн, пісок з відсівів дроблений фр. 0-5 41,26 тн. Найменування, кількість, асортимент, ціна за одиницю та інші дані товару визначені у специфікації додаток до даного договору. Покупець на свій розсуд, керуючись власними господарськими потребами визначає загальну кількість заявок на поставку товару та не зобов`язаний замовляти товар на всю суму, визначену сторонами як ціну договору.

У відповідності до 3.1. договору ціна цього договору становить 158 313,90 грн., в тому числі ПДВ 20% - 26 385,65 грн., що станом на дату укладання договору дорівнює загальній вартості товару. Загальна вартість товару за цим договором складається із вартості кожної партії товару, поставленої в межах строку дії цього договору. У ціну товару включені усі додаткові витрати, а саме: вартість самого товару, страхування, навантаження, вартість тари, сплату податків та зборів (обов`язкових платежів), та інші платежі, усі інші витрати (пункт 3.2., 3.5. договору).

За розділом 4 договору розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом: оплати покупцем рахунку постачальника за умови отримання від нього всіх документів, зазначених у пункті 4.2. договору. Так, за пунктом 4.2. договору рахунок приймається до оплати при отриманні товару та всіх документів, що підтверджують належну якість товару (сертифікат/паспорт якості тощо), видаткових накладних, у яких вказуються дані про виробничий підрозділ покупця, який безпосередньо отримав партію товару, товарно-транспортних накладних та інших первинних документів, передбачених для даного виду товару. Постачальник має зареєструвати податкову накладну в єдиному електронному реєстрі у передбачені чинним законодавством строки. Сторони свідчать, що покупець зобов`язується розрахуватись з постачальником за отриманий товар протягом 90 календарних днів з моменту отримання від постачальника документів, зазначений в пункті 4.1., 4.2. цього договору.

У відповідності до пункту 5.4. договору, датою передачі товару від постачальника покупцю вважається дата підписання видаткової накладної на товар, що засвідчує реальне отримання товару за кількістю та якістю матеріально-відповідальним (уповноваженими) особами, які визначені сторонами.

На покупця, згідно пункту 6.1.1 договору покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Відповідно до пункту 8.1. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Під непереборною силою у цьому Договорі також розуміються будь-які надзвичайні події зовнішнього щодо Сторін характеру, які виникають без вини Сторін, поза їх волею або всупереч волі чи бажанню Сторін, і які не можна за умови вжиття звичайних для цього заходів передбачити та не можна при всій турботливості та обачності відвернути (уникнути), включаючи (але не обмежуючись) стихійні явища природного характеру (землетруси, повені, урагани, руйнування в результаті блискавки тощо), лиха біологічного, техногенного та антропогенного походження (вибухи, пожежі, вихід з ладу машин й обладнання, масові епідемії, епізоотії, епіфітотії тощо), обставини суспільного життя (війна, воєнні дії, блокади, громадські хвилювання, прояви тероризму, масові страйки та бойкоти тощо), а також видання заборонних або обмежуючих нормативних актів органів державної влади чи місцевого самоврядування, інші законні заборонні чи обмежуючі заходи названих органів, які унеможливлюють виконання Сторонами цього Договору або тимчасово перешкоджають такому виконанню.

Пунктом 8.5. договору передбачено, що виконання цього Договору зупиняється на строк неможливості виконання Договору під час обставин непереборної сили.

Згідно пункту 10.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2024 року. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Додатком до договору є специфікація в якій описано предмет закупівлі, що підлягає поставці постачальником, його одиницю виміру та кількість (щебінь гранітний фр.5-10 мм 82,27 тн, щебінь гранітний фр. 25-60 мм 63,27 тн, пісок з відсівів дроблений фр. 0-5 41,26 тн.), а також загальну суму товару - 158 313,90 грн.

Виконуючи обумовлені сторонами зобов`язання, позивачем поставлено, а відповідачем отримано зазначений у специфікації товар, що підтверджується видатковою накладною № 89 від 06.02.2024 року на загальну суму 158 313,90 грн. Як стверджує позивач, відповідач (зобов`язаний контрагент) кошти, за поставлений товар не сплатив в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 158 313,90 грн., що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для відновлення порушених прав і інтересів з метою стягнення основної заборгованості.

Відповідач у відзиві визнає наявність обов`язку по виконанню умов договору, не висвітлює жодних заперечень проти позовних вимог, однак, посилаючись на тяжкий фінансовий стан та відсутність грошових коштів на рахунках підприємства, діяльність у військовий час, у зв`язку з чим значно зменшились об`єми робіт, що виконуються відповідачем, просить надати відстрочку по виконанню рішення по даній справі до 31.12.2024 року. Крім того, відповідач посилається на пункт 8.1. договору та лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року і зазначає про наявність форс-мажорних обставин, які є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють виконання цього договору .

Позивач у відповіді на відзив вважає, що відповідач не надав доказів того, яким чином обставини, зазначені в листі Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, вплинули на неможливість виконання ним зобов`язань по договору. При цьому позивач вказує, що лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року не є сертифікатом та не відповідає формальним вимогам до оформлення та видачі сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), встановленим пунктом 6.11 Регламента засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торговопромисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затв. Рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 року № 44(5) (з наступними змінами та доповненнями). Крім того, заперечує проти надання відстрочки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО ВИРШІЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За розділом 4 договору розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом: оплати покупцем рахунку постачальника за умови отримання від нього всіх документів, зазначених у пункті 4.2. договору. Так, за пунктом 4.2. договору рахунок приймається до оплати при отриманні товару та всіх документів, що підтверджують належну якість товару (сертифікат/паспорт якості тощо), видаткових накладних, у яких вказуються дані про виробничий підрозділ покупця, який безпосередньо отримав партію товару, товарно-транспортних накладних та інших первинних документів, передбачених для даного виду товару. Постачальник має зареєструвати податкову накладну в єдиному електронному реєстрі у передбачені чинним законодавством строки. Сторони свідчать, що покупець зобов`язується розрахуватись з постачальником за отриманий товар протягом 90 календарних днів з моменту отримання від постачальника документів, зазначений в пункті 4.1., 4.2. цього договору.

У відповідності до пункту 5.4. договору, датою передачі товару від постачальника покупцю вважається дата підписання видаткової накладної на товар, що засвідчує реальне отримання товару за кількістю та якістю матеріально-відповідальним (уповноваженими) особами, які визначені сторонами.

На покупця, згідно пункту 6.1.1 договору покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Отже, в сукупності визначених норм права та умов договору вбачається, що внаслідок виконання постачальником визначених умовами договору дій (поставка товару) у замовника виникає зустрічний обов`язок оплатити товар у строки визначені договором (по факту поставки товару).

Як свідчать матеріали справи, в рамках укладеного договору між зобов`язаними контрагентами (позивачем і відповідачем) була проведена господарська операція з поставки товару на загальну суму 158 313,90 грн., що підтверджується видатковою накладною № 89 від 06.02.2024 року. Строк розрахунку відповідача з позивачем за отриманий товар, відповідно до пункті 4.1., 4.2. цього договору, сплив 06.05.2024р.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати поставленого товару. Слід також зазначити, що наявність заборгованості в сумі 158 313,90 грн. відповідач фактично визнав у відзиві на позов.

За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак не здійснив повну оплату його вартості у встановлені договором строки, судом встановлено, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відтак, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 158 313,90 грн. основної суми заборгованості по сплаті за договором є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, відповідач зазначає, що 28.02.2022 року Торгово-Промислова Палата України листом № 2024/02.0-7.1 підтвердила, що воєнний стан з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору. Тому відповідач зазначає, що вищевикладені обставини призвели до неможливості виконати зобов`язання за договором.

Однак, суд відхиляє посилання відповідача на наявність обставин непереборної сили в рамках укладеного договору між відповідачем та позивачем з огляду на таке.

Відповідно до частини 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13.12.2023 року у справі № 922/193/23, за загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 ЦК)

Згідно з нормами статті 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (пункт 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

У постанові від 25.01.2022 року у справі № 904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що: ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності; форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом; наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 року за №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Крім того, у постанові від 07.06.2023 року у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що ТПП України листом від 28.02.2022 року за № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), однак вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні, а відтак не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів, а тому кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Отже лист ТПП України від 28.02.2022 року за №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації, а тому кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Даний висновок суду грунтується на висновках Верховного Суду, які викладені постанові від 15.06.2023 року у справі № 910/8580/22, у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 912/750/22, у постанові від 29.06.2023 року у справі № 922/999/22, які мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.

Водночас сертифікат ТПП України не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором.

Так, у постанові від 13.09.2023 року у справі № 910/7679/22 Верховний Суд зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень стаття 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Суд зазначає, що вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема щодо підтвердження наявності форс-мажорних обставин, мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного лист Торгово-промислової палати України (ТПП України) від 28.02.2022 року за № 2024/02.0-7.1 як доказ існування форс-мажорних обставин у даній справі визнається судом недостанім доказом існування таких обставин.

Варто наголосити, що укладаючи 05.02.2024 року договір сторони погодили, що до форс-мажорних обставин відноситься, зокрема, обставини суспільного життя (війна, воєнні дії, тощо), а доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються органом, уповноваженим видавати такі документи.

Таким чином, використання лише загального офіційного листа ТПП України від 28.02.2022 року за № 2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію російської федерації проти України повинно супроводжуватися принаймні і іншими доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином.

При цьому, за змістом пункту 8.2. договору, на відповідача покладений обов"язок повідомити позивача на протязі 5 днів про виникнення обставин непереборної сили, які не дозволяють виконати зобов"язання за договором, що зроблено ним не було. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано. Крім цього, господарський суд бере до уваги, що відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин або ж обставин непереборної сили відповідно до регламенту, проте цього не зробив, а причин неможливості звернутися суду не повідомив.

Також суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили або ж випадком) не вважаються: недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника; відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання; відсутність у боржника необхідних коштів.

Між тим, слід взяти до уваги, що діяльність відповідача здійснюється на території міста Харкова, яке з 24.02.2022 року перебуває під обстрілами, що є загальновідомим фактом, та не потребує доказування у відповідності до ст. 75 ГПК України. Однак відповідачем не представлено, наприклад, акти про простій та встановлено початок простою до відновлення виробничої діяльності через ракетні обстріли міста, а відтак, саме лише посилання на лист ТПП України від 28.02.2022 року за № 2024/02.0-7.1, без підкріплення своєї позиції достовірними доказами, не може вважатись належним та допустим доказом доведення своєї позиції у справі.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11.09.2020 року у справі № 910/16505/19, від 29.01.2021 року у справі № 922/51/20.

Втім, відповідачем на підтвердження своєї позиції, окрім лист ТПП України від 28.02.2022 року за № 2024/02.0-7.1, не представлено до матеріалів справи інших доказів. Тобто, відповідач формально поставився до формування матеріалів відзиву, обґрунтовуючи свою позицію, а відтак суд позбавлений можливості встановити у цій справі, в межах виконання договору, наявності форс-мажорних обставин.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про відстрочення виконання рішення суду до 31.12.2024 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України обов`язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Частиною 1 статті 239 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Отже, відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року за №475/97-ВР.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 року, виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Суд відзначає, що Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року Конституційного суду України по справі № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року Конституційного суду України по справі № 11-рп/2012). Аналогічну позицію наведено в рішенні від 26.06.2013 року Конституційного Суду України у справі № 1 7/2013.

Виходячи з того, що згідно із статтею 1 Конституції України Україна є правовою державою, то обов`язковість виконання судових рішень є обов`язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наведені відповідачем обставини, які, на думку останнього, перешкоджають виконанню судового рішення, судом оцінюються критично з огляду на таке.

По-перше, позивач також, як і відповідач здійснює господарську діяльність, а тому має право на отримання прибутку.

По-друге, воєнний стан введений на всій території України, проте введення в Україні воєнного стану не є універсальною підставою для звільнення від оплати стягнутої судом заборгованості. Більш того, договір, на підставі якого сформувалась заборгованість відповідача, укладений під час воєнного стану, що свідчить про те, що відповідач брав на себе ризики своєї господарської діяльності та усвідомлено укладав із позивачем договір на поставку товару, який потрібно оплатити і вказане вимагає від відповідача відповідної добросовісної поведінки шляхом оплати заборгованості.

По-третє, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в Україні воєнного стану.

По-четверте, доказова база про фінансовий стан відповідача датується 2023 роком, проти дати укладеного договору 05.02.2024 року.

По-п`яте, відсутність коштів у державних підприємств не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, позаяк Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, при цьому невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від постанові від 26.06.2019 року у справі № 757/21050/16-ц).

При цьому суд враховує доктрину contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі -concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 910/9351/20 та від 07.04.2023 року у справі № 910/5172/19).

Аналізуючи фактичні обставини справи, позицію відповідача, суд не встановив наявність доказів, які б свідчили про вжиття відповідачем дієвих заходів, спрямованих на виконання рішення. Більш того, матеріали справи не містять і доказів того, яким чином надання судом відстрочення виконання відповідачу судового рішення у даній справі, буде сприяти фактичному його виконанню після закінчення строку відстрочення виконання судового рішення.

За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши надані відповідачем докази у сукупності з фактичними обставинами справи, суд доходить висновку, що вимоги відповідача про надання відстрочення виконання судового рішення не підлягають задоволенню, оскільки обставини справи не дають змоги зробити обґрунтований висновок про те, що відстрочення виконання призведе до покращення фінансового стану відповідача. Докази зворотного суду не надані, а тому сплив дії відстрочення не буде гарантією належного виконання судового рішення у справі.

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

4. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (61202, місто Харків, вулиця Ахсарова, будинок, 2, ідентифікаційний код особи 31941174) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Граніт» (69014, місто Запоріжжя, вулиця Краснова Миколи, будинок 12-А, ідентифікаційний код особи 00292333) заборгованість у сумі 158 313,90 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у сумі 3028,00 грн.

Видати наказ після набрання законної сили рішення суду

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "18" вересня 2024 р.

Суддя В.С. Юрченко

справа № 922/2602/24