УХВАЛА

13 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 906/1465/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючої), Ємця А. А., Жайворонок Т. Є.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Мещерякова Сергія Миколайовича (далі - ФОП Мещеряков С. М., скаржник)

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2024

за позовом Акціонерне товариство «Житомиробленерго»

до Фізичної особи-підприємця Мещерякова Сергія Миколайовича

про стягнення 438 458, 38 грн,

ВДСТАНОВИВ:

ФОП Мещеряков С. М. 08.09.2024 через «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі № 906/1465/23 за позовом Акціонерного товариства «Житомиробленерго» (далі - АТ «Житомиробленерго») до ФОП Мещерякова С. М. про стягнення 438 458, 38 грн, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 906/1465/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючої, Ємця А. А., Жайворонок Т. Є.

З матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що АТ «Житомиробленерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з ФОП Мещерякова С. М. 438 458, 38 грн, з яких: 425 552, 38 грн - вартість необлікованої електричної енергії та 12 906 грн - витрати по електротехнічному дослідженню.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.07.2024 у справі № 906/1465/23 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Зі змісту судових рішень вбачається, що суд виходив з того, що згідно з протоколу засідання комісії з розгляду актів про порушення ПРРЕЕ № 1/02-22 від 23.02.2022 розрахунки з акта про порушення № 01543-21 від 26.09.2021 здійснені по дозволеній потужності, режим роботи 24 години 7 днів на тиждень за 12 календарних місяців. Згідно з розрахунком, який є додатком до протоколу, нарахування проведено за формулою W доб = P · t доб · K в, де: Рдозв. = 25 кВт; t доб = 24 год. 7 днів на тиждень; Кв = 0,6; W доб = 360 квт/год.; кількість робочих днів визначена за дванадцять календарних місяців, починаючи з 26.09.2020 до 25.09.2021; обсяг необлікованої електричної енергії склала 102 843 кВт/год на суму 425 552, 38 грн; суд встановив, що зі змісту протоколу засідання комісії з розгляду актів про порушення ПРРЕЕ № 1/02-22 від 23.02.2022 вбачається, що інформація щодо договірної потужності та тривалості роботи обладнання отримана з додатку 3.1. «Відомості про розрахункові засоби обліку активної та реактивної електричної енергії, що використовується на об`єктах споживача» договору № 08-0794 від 26.09.2021. Однак, суд вказав, що згідно з додатком 1 до договору, заява-приєднання підписана ФОП Мещеряковим С. М. 21.10.2021, тобто договір набрав чинності 21.10.2021, а тому, суд дійшов висновку, що оскільки договір набрав чинності 21.10.2021, то позивач неправомірно використав дані щодо договірної потужності та режиму роботи обладнання в розрахунку по акту про порушення № 01543-21 від 26.09.2021, здійсненому за дванадцять календарних місяців, які передували даті укладення договору, починаючи з 26.09.2020 до 25.09.2021.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 рішення Господарського суду Житомирської області від 03.07.2024 у справі № 906/1465/23 скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов задоволено. Стягнуто з ФОП Мещерякова С. М. на користь АТ «Житомиробленерго» 425 552, 38 грн вартості необлікованої електричної енергії, 12 906 грн витрат по електротехнічному дослідженню та 5 261, 50 грн судового збору за подання позовної заяви. Стягнуто з ФОП Мещерякова С. М. на користь АТ «Житомиробленерго» - 7 892, 26 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Зі змісту постанови апеляційного суду вбачається, що суд виходив з того, що у відповідності до додатку 3.1. договору № 08-0794 від 26.09.2021 дозволена потужність на об`єкті ФОП Мещерякова С. М. встановлена на рівні 25 кВт, режим роботи обладнання дорівнює 24 години, 7 днів на тиждень. При цьому, як вірно вказано судом першої інстанції вказаний вище договір № 08-0794 від 26.09.2021 набрав чинності 21.10.2021 і інформація щодо договірної потужності та тривалості роботи обладнання, вказана в додатку 3.1 договору № 08-0794 від 26.09.2021 не могла бути взяти до уваги при розрахунку по акту про порушення № 01543-21 від 26.09.2021. Між Коростенським РЕМ АТ «Житомиробленерго» та ФОП Мещеряковим С. М. 28.12.2018 укладено, відповідно до заяв приєднання, Договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № 08-0794 на об`єкти які розміщені за адресою: м. Коростень, вул. Б.Шосе буд, 12 (Лісоторгова база) та м. Коростень, вул. Селезньова, буд. 128 (СТО). Згідно з заяви - приєднання від 28.12.2018 ФОП Мещеряков С.М. приєднався з 01.01.2019 до Договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на умовах договору про постачання електричної енергії із додатками №№ 1, 3.1, 6, 8, 11 та однолінійними схемами. Відповідно до додатку № 3.1 до Договору № 794 від 14.05.2010 встановлені потужність по об`єкту за адресою: м. Коростень, вул. Білокоровицьке шосе, буд. 12 становить 25 кВт, режим роботи 24/7 (в примітці). Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що згідно із заявою приєднання від 28.12.2018, відповідач приєднався з 01.01.2019 до договору споживача про надання послуг з розподілу на умовах Договору про постачання електричної енергії від 14.05.2010 із додатками №№ 1, 3.1, 6, 8, 11 та однолінійними схемами. Таким чином, як і до укладання договору № 08-0794 споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії від 21.10.2021, так і за результатом його укладання, потужність по об`єкту за адресою: м. Коростень, вул. Білокоровицьке шосе, буд. 12 становить 25 кВт, режим роботи такого об`єкту залишились незмінними (є ідентичними), а тому саме лише посилання на неправильний договір не може бути підставою для відмови у позові. Рішенню комісії з розгляду актів про порушення ПРРЕЕ, оформленим протоколом № 1/02-22 від 23.02.2022 судами вже надавалася оцінка під час розгляду справи № 906/291/22, які дійшли висновку, що оспорюване рішення комісії, прийнято згідно з чинним законодавством та відповідає його вимогам. 19.03.2022 відповідачу було направлено з супровідним листом № 700/6632 від 23.02.2022 копію протоколу № 1/02-22 від 23.02.2022 засідання комісії з розгляду акта про порушення ПPPEE № 01543-21 від 26.09.2021, розрахунок до акта про порушення ПРРЕЕ, рахунок на відшкодування завданих збитків № 1647 від 23.02.2022 на суму 425 552, 38 грн, рахунок-фактуру № 1/700 від 23.02.2022 за проведене електротехнічне дослідження на суму 15 487, 20 грн, претензію № 700/6602 від 23.02.2022. Відповідач не здійснив оплату вартості необлікованої електричної енергії за актом про порушення № 01543-21 від 26.09.2021, згідно з рахунком № 1647 від 23.02.2022. Позивачем були понесені витрати в сумі 12 906 грн по електротехнічному дослідженню, понесення яких підтверджується рахунком-фактурою № СФ-2910213 від 29.10.2021 та платіжною інструкцією № 10283747 від 29.11.2021 на суму 12 906 грн. Відповідачем не надано доказів оплати вартості електротехнічному дослідженню. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 425 552, 38 грн вартості необлікованої електричної енергії, 12 906 грн витрат по електротехнічному дослідженню є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ФОП Мещерякова С. М. в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 684 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 906/1465/23 є стягнення 438 458, 38 грн, з яких: 425 552, 38 грн - вартість необлікованої електричної енергії та 12 906 грн - витрати по електротехнічному дослідженню, а, отже, ціна позову у цій справі безумовно не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2023 рік - 1 342 000, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

ФОП Мещеряков С. М. у поданій касаційній скарзі зазначає, що при постановленні рішення суд апеляційної інстанцій допустив порушення процесуального закону, неправильно застосував норми матеріального права, не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неналежну оцінку всім обставинам справи, що вплинуло на законність і обґрунтованість висновків суду. В зв`язку з цим, рішення суду є незаконним і необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що сторона відповідача не була належним чином повідомлена. Так, відповідач лише 25.08.2024 (неділя), отримав повідомлення в додатку «Дія» про розгляд даної справи. Матеріали апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційної скарги ні відповідач, ні представник, засобами поштового зв`язку не отримували. Також зазначає, що і представник відповідача і сам відповідач зареєстровані в системі ЄСІТС «Електроний суд», але з невідомих, суб`єктивних, підстав жодних матеріалів по справі в особисті кабінети ЄСІСТС, ні відповідач, ні представник не отримували.

Сторона відповідача, як на підставу своїх заперечень, посилається на дві обставини, які можливо встановити/довести шляхом призначення експертизи та допитом експерта. В свою чергу, суд першої інстанції, відмовив в задоволенні зазначених клопотань, а суд апеляційної інстанції взагалі позбавив можливості навіть заявити зазначені клопотання. Скаржник вважає що суд апеляційної інстанції навмисно порушив/позбавив права відповідача на доказування, щоб позбавити відповідача можливості захистити свої права.

Водночас у поданій касаційній скарзі скаржник не зазначив жодних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, які передбачають випадки як виключення із загального правила, з огляду на те, що ціна позову менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Скаржником у касаційній скарзі не наведено жодних аргументів та доводів, які б відповідали вказаним вище критеріям, та не наведено жодних доказів якісного і кількісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Верховний Суд вказує, що скаржником у касаційній скарзі не наведено випадків щодо оскарження постанови апеляційного суду у справі № 906/1465/23.

Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Касаційна скарга ФОП Мещеряков С. М. не містить обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для скаржника, а зводиться лише до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Наведені доводи скаржника зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів у справі, а також встановлення інших обставин у справі, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права при ухваленні судового рішення, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, касаційна скарга ФОП Мещеряков С. М. у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дає підстав для висновку про те, що вона (касаційна скарга) стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування наявності / відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не навів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже випадків, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Оцінюючи посилання скаржника про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції, з точки зору наявності / відсутності випадку передбаченого частиною третьою статті 287 ГПК України, ураховуючи зміни до законодавства в частині запровадження Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, Верховним Судом до уваги не приймаються, оскільки як вбачається з оскаржуваної постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.

Крім того, Верховний Суд відзначає, що за інформацією, отриманою з автоматизованої системи документообігу суду КП «ДСС», документ в електронному вигляді: ст. 262 ГПКУ Ухвала про відкриття апеляційного провадження (з датою засідання) (Петухов) від 12.08.2024 у справі № 906/1465/23 (суддя Петухов М.Г) надіслано в Електронний кабінет одержувача: Фізична особа-підприємець Мещеряков Сергій Миколайович. Документ доставлено в Електронний кабінет одержувача: 12.08.24 19:10, а отже скаржник отримував ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження в цій справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Мещерякова С. М. на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2024у справі № 906/1465/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мещерякова Сергія Миколайовича на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі № 906/1465/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Жайворонок