ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2024 р. Справа№ 911/1510/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Козир Т.П.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

За участю представників сторін

від позивача - Яковенко П.А.,

від відповідача - Колесник Т.А.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа"

на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 (повний текст складено 01.12.2018)

у справі №911/1510/18 (суддя Ярема В.А.)

За позовом Дочірньої компанії "Газ України "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа"

про стягнення 3 416 104, 01 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У 2018 році Дочірня компанія "Газ України "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" про стягнення 3 416 104, 01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що затверджена на стадії виконання судового рішення мирова угода не є правочином у цивільно-правовому розумінні, а тому не змінює строки виконання грошового зобов`язання, підставою виникнення якого є договір. Відтак, позивачем було здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі №911/1510/18 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 2 639 587 грн. 63 коп. інфляційних втрат, 720 415 грн. 34 коп. 3% річних та 50 400 грн. 04 коп. судового збору. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що мирова угода на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення. Таким чином, на думку місцевого господарського суду укладення між сторонами спірних правовідносин мирової угоди не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним, прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Зокрема скаржник вважає, що уклавши мирову угоду про розстрочку виконання рішення суду, кредитор добровільно та свідомо погодився на отримання коштів від боржника в такий спосіб (з оплатою на тривалий період до 2032 року), а також усвідомлював всі фінансові ризики, що можуть настати внаслідок укладення графіку погашення боргу на значно тривалий період. Отже, на думку скаржника затверджена ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2012 року мирова угода в повній мірі відповідає визначенню правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України (волевиявленню сторін, спрямоване на зміну наявних цивільних прав та обов`язків щодо грошових зобов`язань з оплати спожитого природного газу).

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді ОСОБА_1, Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі №911/1510/18, зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 у справі №911/1510/18 та призначено розгляд апеляційної скарги на 21.02.2019 року.

14.01.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

15.02.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №911/1510/18 до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №916/190/18 Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 року клопотання Дочірньої компанії "Газ України "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про зупинення провадження у справі №911/1510/18 до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №916/190/18 Великою Палатою Верховного Суду задоволено, зупинено апеляційне провадження у справі № 911/1510/18 до перегляду судових рішень Великою палатою Верховного суду у справі №916/190/18 у подібних правовідносинах, зобов`язано учасників справи повідомити Північний апеляційний господарський суд про результат перегляду Великою палатою Верховного суду у справі №916/190/18.

01.08.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Дочірньої компанії "Газ України "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", позивача у справі, надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Дане клопотання обґрунтовано тим, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (оприлюднену у ЄДРСР від 19.06.2019 року) касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ Україна" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 року та рішення Господарського суду Одеської області від 22.05.2018 року у справі № 916/190/18 скасовано, матеріали справи передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Крім того, ухвалою Господарського суду від 24.12.2019 року затверджено мирову угоду по справі № 916/190/18, укладену 23.12.2019 року між Дочірньою компанією "Газ України" "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Акціонерним товариством "Одесагаз", провадження у справі № 916/190/18 закрито.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2024 року, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, а також, у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці, сформовано для розгляду справи №911/1510/18 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Козир Т.П., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 року апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі №911/1510/18 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, поновлено провадження у справі №911/1510/18 та призначено розгляд справи на 18.09.2024 року.

12.09.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли додаткової пояснення по справі.

В судовому засіданні 18.09.2024 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23.09.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на постачання природного газу для надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання №06/09-1264-ТЕ-17 (далі -договір), відповідно до умов якого продавець (позивач) зобов`язується передати покупцю (відповідачу) природний газ, виключно для надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

На підставі вказаного договору відповідач прийняв протягом жовтня-грудня 2009 року, січня-липня та вересня 2010 року природний газ на загальну суму 68 189 319,41 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань стосовно оплати вартості отриманого за договором газу ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради „Білоцерківтепломережа" про стягнення 13 427 437, 08 грн., з яких: 10 735 082 грн. основного боргу, 834 054, 43 грн. пені, 1 306 885, 35 грн. інфляційних збитків, 551 414, 66 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Київської області від 23.05.2011 року у справі №13/050-11 позов ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" задоволено частково, стягнуто тягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради „Білоцерківтепломережа" на користь Дочірньої компанії „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз Україна" 10 735 082, 64 грн. основного боргу, 417 027, 22 грн. пені, 1 306 885, 35 грн. інфляційних збитків, 551 414, 66 грн. 3% річних, а також судові витрати: 25 500, 00 грн. державного мита та 236, 00 грн. витрат за інформаційно - технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.07.2012 року затверджено мирову угоду у справі №13/050-11 в наданій сторонами редакції, згідно якої визначено порядок виконання рішення господарського суду Київської області від 23.05.2011 року у справі №13/050-11 стосовно суми основного боргу, яка на момент затвердження відповідної мирової угоди становила 10 735 082,64 грн.

Звертаючись з даний позовом, позивач посилається на те, що затверджена на стадії виконання судового рішення мирова угода не є правочином у цивільно-правовому розумінні, а тому не змінює строки виконання грошового зобов`язання, підставою виникнення якого є договір.

Отже, позивача вказує, що з моменту підписання мирової угоди у справі №13/050-11 відповідачем частково погашено суму основного боргу та станом на вересень 2015 року відповідна сума становила 8 990 631, 51 грн. та, надалі, погашалась відповідачем частково щомісячними платежами, в підтвердження чого суду надано копії банківських виписок по рахунку позивача.

Відтак, на думку позивача відповідач вважається таким, що прострочив у розумінні ст. 612 Цивільного кодексу України, незважаючи на укладення мирової угоди, яка лише встановлює інший спосіб та порядок виконання судового рішення.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач свої грошові обов`язки виконав не належним чином, борг за отриманий згідно договору газ у повному обсязі не сплатив, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 2 694 875, 41 грн. інфляційних втрат та 721 228, 60 грн. 3% річних за період з жовтень-грудень 2009 року, січень-липень 2010 року та вересень 2010 року.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення погодився з доводами позивача, що мирова угода на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення, а тому здійснивши власний перерахунок нарахованих інфляційних втрат та 3% річних задовольнив позовні вимоги часткового.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, не може погодитись за даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст.15 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України можливість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у позивача захищуваного суб`єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного відповідача та належність (адекватність характеру порушення та вимогам діючого законодавства) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для позивача, унеможливлює задоволення позову.

Сутність спору у даній справі полягає у примусовому стягненні з відповідача 3% річних та інфляційних, нарахованих відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України на суму порушених (прострочених у виконанні) грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем природного газу за період з жовтень-грудень 2009 року, січень-липень 2010 року та вересень 2010 року.

Суб`єктивне право вимоги виконання спірного грошового зобов`язання, на захист якого спрямовано заявлений позов, ґрунтується на договорі поставки природного газу № 06/09-1264-ТЕ від 23.09.2009 року.

Враховуючи встановлену ст. 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності договору та не доведення відповідачем в межах цієї справи та в порядку ст. 215 цього Кодексу протилежного, колегія суддів вважає його належною у розумінні ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору поставки природного газу № 06/09-1264-ТЕ від 23.09.2009 року, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог за загальним правилом суд першої інстанції застосував норми Цивільного та Господарського Кодексів України, з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки природного газу.

Факт порушення у розумінні ст. .610 Цивільного кодексу України відповідачем умов виконання грошового зобов`язання, визначених п. 6.1. договору поставки природного газу, сума якого є базою для нарахування стягуваних в межах цієї справи сум 3% річних та інфляційної індексації, встановлений чинним судовим рішенням господарського суду Київської області від 23.05.2011 року у справі № 13/050-11, є преюдиціальним для розглядуваної справи у розумінні ч.5, ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, проте є безумовним саме на дату набуття чинності такого рішення, адже об`єктивно не може враховувати обставини, які виникли хронологічно пізніше.

Однак, колегія суддів наголошує, що правомірність заявлених вимог на підставі ч.2, ст. 625 Цивільного кодексу України залежить від наявності факту прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем протягом саме заявленого періоду нарахування у розумінні ст. 610 та ч.1 ст. 612 цього Кодексу.

Виходячи з характеру та змісту заперечень відповідача проти заявлених вимог, правильність вирішення питання про наявність прострочення за розглядуваний період нарахування перебуває в залежності від можливості/обґрунтованості кваліфікації затвердженої судом мирової угоди як підстави, яка змінює встановлені договором поставки природного газу № 06/09-1264-ТЕ від 23.09.2009 року строки виконання грошового зобов`язання, оскільки спору довкола здійснення платежів поза межами строків, визначених п. 6.1. договору поставки між сторонами в межах цієї справи не має.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що мирова угода не може вважатися правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природу та підстави виникнення боргу.

Проте, кваліфікацію місцевим господарським судом наявної мирової угоди сторін лише, як домовленості щодо розстрочення виконання рішення суду, що не має характеру правочину та мета якої полягає тільки в припинення спору на узгоджених сторонами підставах, колегія судді вважає помилковим виходячи з наступного.

У даному випадку, спір між сторонами вирішений у зв`язку з постановленим та діючим рішенням господарського суду Київської області від 23.05.2011 року у справі № 13/050-11, тоді як мирова угода затверджена ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2012 року в порядку ст. 121 Господарського кодексу України (в редакції, на дату її затвердження) після прийняття такого рішення. Таким чином, означена мирова угода не припиняє спору на узгоджених сторонами умовах, що мало б місце, якщо вона (мирова угода) була б укладена та затверджена в порядку ст. 78 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, на дату її затвердження) до прийняття рішення судом.

При цьому, місцевим господарським судом залишено поза увагою, що правовою підставою укладення мирової угоди сторонами вказано п.2.6. ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», який, згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2013 року у справі №3-13гс13 та від 20.05.2014 року у справі №3-17гс14, передбачає обов`язковість укладення договору на реструктуризацію заборгованості за спожитий газ, та метою якого (Закону) є вирішення проблеми сплати боргів, забезпечення умов для підвищення рівня поточних розрахунків за спожитий природний газ та електричну енергію, а також створення умов для поліпшення фінансово-економічного стану підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, а також суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність, пов`язану з постачанням природного газу та електричної енергії за регульованими тарифами, запобіганню їх банкрутству тощо.

Пункт 2.6. ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», який розповсюджувався на сторін цієї справи на момент укладання мирової угоди в силу ст. 1 вказаного Закону та зважаючи на період формування несплаченої заборгованості, не містить будь-яких обмежень можливості укладення договору на реструктуризацію через наявність винесеного судового рішення про стягнення грошових коштів.

Більш того, тлумачення цього Закону у спосіб, що вказував би на запровадження таких обмежень для боржника було б несумісним з метою цього Закону та вимогами щодо недискримінації за будь-якою з ознак, встановлених ст. 14 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950, прийнятність до застосування якої зумовлена тим, що вказаний Закон безпосередньо стосується аспектів конвенційного права «мирного володіння» своїм майном (ст.1 Першого протоколу Конвенції).

Отже, зважаючи на суб`єктний склад сторін у даній справі позивача, як постачальника, та відповідача, як покупця, до правовідносин сторін щодо розрахунків за поставлений позивачем природний газ у 2009-2010 роках застосовуються приписи Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

За змістом пункту 2.6. статті 2 цього Закону вбачається, що суб`єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ, яка утворилася станом на 01.01.2011 року та не сплачена на дату набрання чинності цим Законом 04.06.2011 року, відповідно до чинного законодавства.

Отже, в період з 04.06.2011 року по 30.07.2012 року включно постачальники природного газу на виконання вимог пункту 2.6. статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" здійснювали реструктуризацію заборгованості покупців щодо оплати вартості поставленого газу шляхом погодження в договірному порядку виконання грошового зобов`язання з розрахунку за поставлений природний газ на інших умовах, ніж було визначено сторонами в договорі поставки природного газу.

Водночас, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, обов`язків, статус та механізм примусового виконання якого встановлений ст. 129-1 Конституції України та ст.ст. 326, 327 Господарського процесуального кодексу України (поточної редакції, але аналогічні приписи містила редакція Господарського процесуального кодексу України і на момент укладання сторонами затвердженої 30.07.2012 року мирової угоди), відповідно, створює колізію в правовому регулюванні питання відносно порядку погашення реструктуризованої заборгованості, що ставить під загрозу досягнення передбачених Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» цілей такої реструктуризації.

За висновком колегії суддів, належним способом вирішення означеної колізії є забезпечення відповідності виконання рішення умовам, відображеним в угоді про реструктуризацію, що об`єктивно зумовлює необхідність залучення суду до розв`язання означеного питання.

Законодавцем у статті 627 Цивільного кодексу України визначено принцип свободи цивільного договору, що передбачає право сторін договору врегулювати свої правовідносини на власний розсуд та надає сторонам можливість вільного визначення умов договору з урахуванням вимог ЦК України та актів цивільного законодавства.

Приписами статей 651, 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, та вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За змістом пункту 2.6. статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" вбачається, що реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що утворилася станом на 01.01.2011 року та не сплачена на дату набрання чинності цим Законом 04.06.2011 року, здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Водночас, законодавцем не встановлено конкретних вимог щодо змісту та форми правочину, на підставі якого здійснюється реструктуризація. Отже, по даному предмету правового регулювання законодавець визначив обов`язкові умови щодо реструктуризації заборгованості, частково обмеживши свободу сторін договору.

Відтак, позивач та відповідач, як сторони договору №06/09-1264-ТЕ поставки природного газу від 23.09.2009 року, реструктуризували заборгованість відповідача з оплати поставленого йому позивачем в період 2009-2010 років природного газу, яка підтверджена рішенням суду та непогашена відповідачем в частині основного боргу, на стадії виконавчого провадження шляхом укладення мирової угоди на умовах розстрочення сплати зазначеної суми боргу.

Мирова угода в повній мірі відповідає вказаним вимогам договору про реструктуризацію, оскільки в частині узгодження уповноваженими представниками сторін (п.3 означеної угоди) забезпечує належне волевиявлення, спрямоване на реструктуризацію заборгованості згідно з Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», а з урахуванням її затвердження судом в порядку ст. 121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, на дату затвердження), забезпечує виконання судового рішення в межах такої реструктуризації.

Пунктом 4 Мирової угоди сторони спору погодили зобов`язання боржника (відповідача) сплатити у повному обсязі суму основного боргу, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (далі - графік); грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим графіком не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Отже, шляхом укладення Мирової угоди на стадії виконання судового рішення сторони спору змінили строк виконання грошового зобов`язання відповідача з оплати поставленого позивачем природного газу на підставі договору №06/09-1264-ТЕ від 23.09.2009 року та визначили його проміжком часу у 20 років, протягом якого відповідач зобов`язаний вносити на рахунок позивача-стягувача щомісячні платежі в сумі, визначеній графіком погашення, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Колегія суддів дійшла висновку, що в контексті вимог ч.2 ст. 19 Конституції України не вбачається іншого варіанту забезпечення боржнику можливості фактичної реалізації передбачених п.2.6. ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» прав на реструктуризацію заборгованості за умов вже наявного чинного судового рішення, порядок і строки примусового виконання якого регламентуються Законом України «Про виконавче провадження», яким не передбачено можливості позасудового корегування строків примусового виконання грошового зобов`язання, відносно якого було ухвалено судове рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не місять доказів порушення відповідачем графіку розрахунків згідно пунктів 3, 4 Мирової угоди.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що затверджена ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2012 року мирова угода в повній мірі відповідає визначенню правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України (волевиявлення сторін, спрямоване на зміну наявних цивільних прав та обов`язків щодо грошових зобов`язань з оплати спожитого природного газу), що узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 25.10.2019 року у справі № 920/115/18.

Відтак, колегія суддів зазначає, що в даному випадку мирова угода не є новацією, проте з урахуванням реструктуризації заборгованості в порядку п.2.6. ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» мала своїм наслідком у відповідності до ч.1 ст. 651 та ст. 654 Цивільного кодексу України зміну строку.

Отже, позивачем не доведене, а матеріалами справи не підтверджено порушення відповідачем змінених умов виконання грошового зобов`язання, встановлених узгодженим сторонами і затвердженим судом графіком виконання зобов`язання, що зумовлює висновок про відсутність прострочення грошового зобов`язання у розумінні ст. 610 та ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для стягнення з відповідача заявлених 3% річних та інфляційної індексації на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги у повному обсязі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування рішення господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі № 911/1510/18 через допущене незастосування місцевим судом до спірних правовідносин визначених вище норм матеріального права та прийняття нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі №911/1510/18 підлягає задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі №911/1510/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2018 року у справі № 911/1510/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.»

3. Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 31301827) на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Мережна, 3, ідентифікаційний код 04654336) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 76 862 (сімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят дві гривні) 34 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Київської області.

5. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1510/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.09.2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

Т.П. Козир