УХВАЛА

10 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 922/3121/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

прокуратури - Валевач М. М.,

відповідачів - Вінниченко В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 (головуючий - Медуниця О. Є., Зубченко І. В., Істоміна О. А.) та рішення Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 (суддя Прохоров С. А.) у справі

за позовом керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія"

про скасування наказу, визнання недійсними договорів та повернення ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру), фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" (далі - СТОВ "Мрія") про визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області (далі - ГУ Держземагентства) "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ; визнання недійсним укладеного 07.05.2015 між ГУ Держземагентства та ОСОБА_1, договору оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 19.05.2015 за № 9737848; визнання недійсним укладеного 01.06.2018 між ФОП ОСОБА_1 та СТОВ "Мрія" договору суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 32,5292 га, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.07.2018 за № 27162439; зобов`язання ФОП ОСОБА_1 повернути, а ГУ Держгеокадастру прийняти земельну ділянку загальною площею 32,5292 га, розташовану на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області, кадастровий номер :04:000:0098.

На обґрунтування позову прокурор послався на порушення вимог законодавства при передачі спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_1, оскільки у цьому випадку відповідачем у пільговому порядку отримано землю для ведення фермерського господарства за відсутності у нього наміру і ресурсу самостійно здійснювати господарську діяльність на спірній земельній ділянці та з метою її передачі в користування іншій особі. Водночас прокурор просив визнати поважними причини пропуску позовної давності, наголосивши на тому, що про порушення інтересів держави він дізнався у червні 2017 року, після надходження інформації та документів від ГУ Держгеокадастру, яке є відповідачем у цій справі.

Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 (суддя Прохоров С. А.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що оспорюваний наказ прийнято, а договір укладено відповідно до вимог діючого на той час земельного законодавства, у межах компетенції уповноваженого органу та у спосіб, встановлений законом. Суд дійшов висновку про те, що при передачі спірної земельної ділянки в оренду були відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 рішення Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 скасовано. Позов задоволено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення, передбаченої Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство", процедури отримання у користування спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, оскільки ГУ Держземагенства при вирішенні питання про надання ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Разом із тим суд установив, що ОСОБА_1 у наведеному випадку мав на меті не створення нового фермерського господарства, а розширення земельного банку іншого суб`єкта господарювання - СТОВ "Мрія" поза процедурою проведення земельних торгів, оскільки отримана в оренду згідно з оскаржуваним наказом земельна ділянка ОСОБА_1 безпосередньо з метою ведення фермерського господарства не використовувалася, а була передана в суборенду СТОВ "Мрія"; до того ж, маючи достатній час для створення фермерського господарства, упродовж більше ніж 2 років із часу отримання у користування земельної ділянки, ОСОБА_1 не створював фермерське господарство, а зареєструвався як фізична особа-підприємець лише після звернення прокурора в липні 2017 до Красноградського районного суду Харківської області з відповідним позовом, що також свідчить про відсутність у нього дійсного волевиявлення на створення та ведення фермерського господарства. Такі обставини, за висновками суду апеляційної інстанції, свідчать про правомірність вимог прокурора при зверненні до господарського суду з позовною заявою в межах цієї справи. Водночас суд надав оцінку заявам відповідачів (ФОП ОСОБА_1, СТОВ "Мрія") про застосування позовної давності і наведеним прокурором причинам її пропуску та зазначив, що фактичний пропуск позовної давності не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за наявності поважних причин такого пропуску право позивача підлягає захисту. Так, враховуючи активні дії прокурора із захисту інтересів держави у виді подання позову (хоча і з недодержанням правил підвідомчості), у наведеному випадку наявні поважні причини пропуску прокурором позовної давності у цій справі та наявність підстав для захисту порушеного права.

Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору суборенди земельної ділянки, апеляційний господарський суд зазначив, що прокурором за цією вимогою позовну давність не пропущено, оскільки з такою вимогою до суду прокурор звернувся тобто в межах трирічного строку позовної давності. Отже, позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору суборенди є правомірними та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ФОП ОСОБА_1 повернути, а ГУ Держгеокадастру прийняти земельну ділянку, то суд апеляційної інстанції зазначив, що вимогу про повернення земельної ділянки можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки, тому вона також підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, ФОП ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову та рішення у справі, а позовну заяву керівника Первомайської місцевої прокуратури залишити без розгляду.

Скаржник зазначає, що ухвалені у справі судові рішення підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судами в оскаржуваних судових рішеннях застосовано статтю 23 Закону України "Про прокуратуру" без врахування висновків щодо застосування цієї норми, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 925/226/18, від 07.09.2020 у справі № 917/468/9, від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 28.04.2021 у справі № 922/3219/20. Крім, того суд апеляційної інстанції застосував частину 5 статті 267 Цивільного кодексу України, враховуючи висновки Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі № 922/1467/19, які є нерелевантними. Натомість, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44), від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц.

Від СТОВ "Мрія" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач підтримав доводи касаційної скарги ФОП ОСОБА_1, просить касаційну скаргу задовольнити, а позовну заяву прокурора залишити без розгляду.

Від ГУ Держгеокадастру надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач теж підтримав доводи касаційної скарги ФОП ОСОБА_1

Від ГУ Держгеокадастру надійшла заява про розгляд справи без участі представників управління.

Від Харківської обласної прокуратури надійшли пояснення у справі.

Зважаючи на зупинення касаційного провадження у справі, з метою повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи, забезпечення єдності та сталості судової практики, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду цієї справи у розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.

Як свідчать матеріали справи, згідно з постановою Верховного Суду від 10.06.2021 у цій справі касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та заступника керівника Харківської обласної прокуратури були задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі № 922/3121/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду через допущену судом апеляційної інстанції неповноту судового дослідження та неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

За результатами нового апеляційного розгляду, апеляційний господарський суд установив, з підтвердженням матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагентства із заявою від 18.11.2013 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 32,5292 га для ведення фермерського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області для подальшої передачі в оренду.

Наказом ГУ Держземагентства від 22.11.2013 № ХА/:04:000/00000526 громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої за межами с. Червоне Красноградського району Харківської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 35,5292 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарських угідь (ріллі) для ведення фермерського господарства.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагентства із заявою від 23.04.2015 про надання в оренду терміном на 49 років земельної ділянки загальною площею 32,5292 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :04:000:0098, розташовану на території Кирилівської сільської ради (за межами населених пунктів) Красноградського району Харківської області. У цій заяві ОСОБА_1 повідомив про те, що ведення фермерського господарства буде вестися одноосібно з можливістю використання найманих працівників.

Наказом ГУ Держземагентства від 30.04.2015 № 1060-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок в користування на умовах оренди гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення) за межами населеного пункту с. Червоне Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області; передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля), кадастровий номер :04:000:0098, загальною площею 32,5292 га, розташовану за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

На виконання вказаного наказу 07.05.2015 між ГУ Держземагентства (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер :04:000:0098, загальною площею 32,5292 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля), розташовану за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області.

Згідно з пунктом 14 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства.

Договір укладено на 49 років (пункт 8 договору).

У пункті 30 зазначеного договору оренди передбачено право орендаря передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни цільового призначення за письмовим погодженням з орендодавцем.

Речове право оренди на спірну земельну ділянку зареєстровано ОСОБА_1 19.05.2015, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

01.07.2015 між ОСОБА_1 та СТОВ "Мрія" укладено договір суборенди земельної ділянки, кадастровий номер :04:000:0098, загальною площею 32,5292 га, розташованої за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області. Договір суборенди 13.07.2015 зареєстровано реєстраційною службою Красноградського районного управління юстиції Харківської області, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

07.12.2017 здійснено реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної-особи підприємця, що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

11.12.2017 між ОСОБА_1 та СТОВ "Мрія" укладено угоду про дострокове розірвання договору суборенди землі. Вказана додаткова угода 11.12.2017 зареєстрована Кегичівською районною державною адміністрацією Харківської області.

01.06.2018 між ФОП ОСОБА_1 та СТОВ "Мрія" укладено договір суборенди земельної ділянки, кадастровий номер :04:000:0098, площею 32,5292 га, розташованої за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області. Цей договір суборенди 17.07.2018 зареєстровано державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області.

Суд також установив, що прокурор у 2017 році звертався з позовом до Красноградського районного суду Харківської області в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру, ОСОБА_1 та СТОВ "Мрія" про визнання незаконним і скасування наказу від 30.04.2015 № 1060-СГ, визнання недійсним договору оренди від 07.05.2015 і договору суборенди від 01.07.2015 та скасування їх держреєстрації.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 03.12.2018 у справі № 626/1049/17 закрито провадження у цивільній справі, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Звертаючись з позовом у цій справі, прокурор наголошував на тому, що при подачі до ГУ Держземагенства ОСОБА_1 заяви останній всупереч вимогам закону не обґрунтував розмір земельної ділянки, про яку йшлося в заяві, з урахуванням можливості її обробітку та не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. Тобто майбутній фермер для отримання земельної ділянки великої площі не довів, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства, обробляти отримані у користування землі, того, що він має власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, потенційних контрагентів тощо. Відсутність належної перевірки, формальний підхід до розгляду ГУ Держземагентства заяви ОСОБА_1 щодо отримання ним спірної земельної ділянки створив передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання в користування земель державної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції урахував положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зокрема положення статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України, статей 1, 2 5, 7, 8, 81 Закону України "Про фермерське господарство", дослідив обставини справи і наявні у ній докази та установив обставини порушення, передбаченої Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство", процедури отримання у користування спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.

Зокрема суд установив, що, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду спірної земельної ділянки, ГУ Держземагенства не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Після отримання ОСОБА_1 19.05.2015 спірної земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства таке фермерське господарство як юридична особа зареєстровано не було. Водночас спірна земельна ділянка 01.07.2015 була передана ОСОБА_1 в суборенду СТОВ "Мрія".

ОСОБА_1 зареєструвався як ФОП лише 07.12.2017.

Наразі, як з`ясував суд апеляційної інстанції, спірна земельна ділянка використовується СТОВ "Мрія" на умовах суборенди на підставі договору від 01.06.2018, укладеного з ФОП ОСОБА_1

Отже, як зазначив суд, як і в 2015 році, так і вдруге, у 2018 році, ФОП ОСОБА_1 передав спірну земельну ділянку в суборенду СТОВ "Мрія", а не залишив її для цілей ведення фермерського господарства, як зазначав у своїй заяві на одержання земельної ділянки в оренду.

Таким чином, за висновками суду апеляційної інстанції, спірна земельна ділянка одержана ФОП ОСОБА_1 не для ведення фермерського господарства, а з іншою метою, для розширення земельного банку іншого суб`єкта господарювання - СТОВ "Мрія" поза процедурою проведення земельних торгів, оскільки отримана в оренду земельна ділянка ОСОБА_1 безпосередньо з метою ведення фермерського господарства не використовувалася, а була передана в суборенду СТОВ "Мрія".

Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що, маючи достатній час для створення фермерського господарства, протягом більше ніж 2 років із часу отримання у користування земельної ділянки, ОСОБА_1 не створював фермерське господарство, а зареєструвався як ФОП лише після звернення прокурора в липні 2017 до Красноградського районного суду Харківської області з відповідним позовом, що також свідчить про відсутність у нього дійсного волевиявлення на використання спірної земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства. Разом із тим відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на створення та ведення фермерського господарства додатково підтверджується фактом повторної передачі земельної ділянки в суборенду СТОВ "Мрія" на підставі договору суборенди від 01.06.2018 ОСОБА_1 вже як ФОП.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що, як свідчать матеріали справи, з 2014 року ОСОБА_1 отримав у користування для ведення фермерського господарства 43 земельні ділянки державної форми власності, частина яких була передана в суборенду СТОВ "Мрія".

Поза тим, апеляційний господарський суд, встановивши обґрунтованість позовних вимог, визнав поважними причини пропуску позовної давності, наведені прокурором.

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних скаржником судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді, та відповідні посилання скаржника, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається, встановив наявність у прокурора достатніх правових підстав для звернення до суду із позовом у цій справі, спрямованим на захист інтересів держави, тоді як доводи скаржника у наведеній частині стосуються виключно його незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановлених обставин справи і необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Водночас колегія суддів визнає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у перелічених ним постановах у справах щодо застосування частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, якою унормовано, що у разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, позаяк застосування судами вказаної норми права було здійснено виходячи із встановлених обставин кожної конкретної справи на підставі оцінки судами всіх доказів щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Разом із тим для визнання чи відмови у визнанні поважними причин пропуску позовної давності оцінці підлягають всі доводи, наведені заявником, у їх взаємозв`язку та з урахуванням встановлених судом обставин справи, в тому числі і щодо особи, чиї права порушені. Як свідчить зміст оскарженої постанови у справі, що розглядається, апеляційний господарський суд, встановивши правомірність позовних вимог, надавши оцінку аргументам та обґрунтуванню прокурора стосовно причин пропуску позовної давності, визнав поважними наведені ним причини пропуску позовної давності. При цьому апеляційний господарський суд виходив із обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази у цій справі, що розглядається, з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто зазначені скаржником справи і ця справа, в якій подано касаційну скаргу, є відмінними за істотними правовими ознаками.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, що розглядається, встановлені апеляційним господарським судом обставини, висновки в оскаржуваній постанові не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

Разом із тим, посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Щодо посилань скаржника на помилкове, на його думку, врахування судом апеляційної інстанції окремих висновків Верховного Суду у справі, правовідносини у якій не є подібними до правовідносин у цій справі, що розглядається, то колегія суддів зазначає, що такі доводи не охоплюються підставами касаційного оскарження, визначеними у частині 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 у справі № 922/3121/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 у справі № 922/3121/19 закрити.

Поновити дію постанови Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 у справі № 922/3121/19, зупинену ухвалою Верховного Суду від 26.10.2021.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак