ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2024 р. м. Київ Справа №372/4145/19

За позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43)

до 1. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

2. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

3. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович ( АДРЕСА_4 )

про застосування наслідків недійсності правочинів

Суддя Третьякова О.О.

Секретар судового засідання Капля Є.В.

Представники:

від позивача: Киричук Р.П.

від відповідача-1: Толюпа О.О.

від відповідача-2: ОСОБА_4

від відповідача-3: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

Обставини справи:

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі позивач/АТ «ОТП Банк») звернулося до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач-1), ОСОБА_2 (далі відповідач-2) та ОСОБА_3 (далі відповідач-3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович (далі третя особа), про застосування наслідків недійсності правочинів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс» як позичальника за договором про надання кредитної лінії від 11.06.2007 №СR07-294/28-2 із змінами (далі кредитний договір) між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк» (позивач), і ОСОБА_2 (відповідачем-2) 11.06.2007 був укладений договір іпотеки (майнової поруки) №PL07-303/28-2 із змінами, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Рвач Ж. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1750, заборона відчуження зареєстрована в реєстрі за №1751, №1752 (далі договір іпотеки). Відповідні відомості щодо обтяжень майна, переданого в іпотеку банку, були внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відповідно до договору іпотеки відповідач-2 як іпотекодавець передав в іпотеку позивачу як іпотекодержателю належне відповідачу-2 на праві власності нерухоме майно: садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та земельну ділянку площею 0,0933 га з кадастровим номером :03:003:0088 за цією ж адресою (далі предмет іпотеки). У зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки позивач (АТ «ОТП Банк») звертався до Обухівського районного суду Київської області із позовом до відповідача-2 ( ОСОБА_2 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №2-315/10 Обухівського районного суду Київської області). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2010 у справі №2-315/10 позовні вимоги позивача до відповідача-2 про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені, в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором в розмірі 5985795,70 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, способом звернення стягнення визначено реалізацію предмета іпотеки через прилюдні торги. На підставі вказаного рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2010 у справі №2-315/10 органом державної виконавчої служби 29.11.2010 було відкрито виконавче провадження №22931475. Однак позивач зазначає, що 23.06.2018 він отримав від нотаріуса інформаційну довідку з державних реєстрів, з якої позивачу стало відомо про те, що в квітні 2015 записи про іпотеку були припинені, а сам предмет іпотеки був відчужений відповідачем-2 та відповідачем-3 на користь відповідача-1 шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. (третьою особою у справі №372/4145/19). АТ «ОТП Банк» (позивач) зазначав, що кредитні зобов`язання ні позичальником (ТОВ «Юнекс»), ні майновим поручителем ОСОБА_2 (відповідачем-2) не виконані, заборгованість за кредитним договором не сплачена, договір іпотеки є чинним та у судовому порядку недійсним або припиненим не визнавався, позивач не надавав згоди на відчуження предмета іпотеки відповідачу-1 .

З урахуванням викладеного позивач просив суд застосувати наслідки нікчемних правочинів (укладених відповідачами договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В.), а саме:

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 (відповідача-1) на садовий будинок, об`єкт житлової нерухомості реєстраційного номеру 31, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрований 17.04.2015 о 17:49:00, номер запису про право власності 9410165, державний реєстратор - приватний нотаріус Каплун Ю.В.;

- скасувати запис про державну реєстрацію змін об`єкта житлової нерухомості реєстраційного номеру 31, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрований 30.09.2015 о 12:30:19; відомості внесені до реєстру 28.10.2015 11:17:36, ОСОБА_5 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, індексний номер 25636550;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 (відповідача-1) на об`єкт нерухомого майна реєстраційного номеру 31 земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0088, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , зареєстрований 17.04.2015 о 17:55:54, номер запису про право власності 94101224, державний реєстратор - приватний нотаріус Каплун Ю.В.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12.08.2020 у справі №372/4145/19 позов задоволено. Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі не спростували того, що АТ «ОТП Банк» не було повідомлене про укладені правочини та не надавало згоди на відчуження заставного майна, тож суд вирішив, що вказані договори купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 є нікчемними відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку». Ці правочини є нікчемними з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2021 у справі №372/4145/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 (відповідача-1) залишено без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 12.08.2020 у цій справі залишено без змін. Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову. Також апеляційний суд вказав, що строк позовної давності позивач не пропустив, оскільки про порушене право позивачу стало відомо з інформаційної довідки від 23.06.2018, а з позовом він звернувся 19.11.2019, тобто в межах трирічного строку.

Постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2022 у справі №372/4145/19 апеляційну скаргу ОСОБА_2 (відповідача-2) задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 12.08.2020 у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення у справі. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України є підстави для застосування наслідків недійсності правочинів, оскільки відповідно до статті 215 ЦК України та статті 12 Закону України «Про іпотеку» спірні договори є нікчемними, тому що іпотечне майно відчужене без згоди заставодавця. Водночас, апеляційний суд з посиланням на правову позицію у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/15584/16 відмовив в позові з тих підстав, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки, як вважав апеляційний суд, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину згідно з частиною 3 статті 261 ЦК України почався з наступного дня від дня виконання правочинів, а саме з 18.04.2015.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.11.2023 у справі №372/4145/19 касаційні скарги представника відповідача-1 та представника позивача задоволені частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 12.08.2020, постанова Київського апеляційного суду від 09.12.2021 та постанова Київського апеляційного суду від 27.10.2022 у цій справі скасовані, а провадження у цій справі закрито відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Повідомлено позивача, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, та роз`яснено позивачу, що він має право протягом десяти днів із дня отримання ним зазначеної постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.12.2023 справа №372/4145/19 передана для продовження розгляду до Господарського суду Київської області.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.02.2024 у справі №372/4145/19 вказана справа прийнята до провадження суддею Третьяковою О.О., підготовче засідання призначено на 07.03.2024, встановлено учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Ухвала суду від 09.02.2024 про прийняття справи до провадження доставлена позивачу 09.02.2024 в електронний кабінет, а усім іншим учасникам справи направлена рекомендованими поштовими відправленнями від 12.02.2024, які були отримані відповідачем-1 17.02.2024, відповідачем-2 27.02.2024 та третьою особою 16.02.2024. Поштове відправлення від 12.02.2024 з ухвалою суду від 09.02.2024, яке було направлено відповідачу-3, повернулось до суду 28.02.2024 без вручення адресату, причина повернення за закінченням терміну зберігання.

21.02.2024 до Господарського суду Київської області від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи.

06.03.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-1 надійшла заява про залишення позовної заяви без руху, у якій відповідач-1 послався на необхідність залишити позовну заяву без руху з підстав сплати позивачем судового збору як за позовну заяву немайнового характеру, а не виходячи із вартості розшукуваного майна.

Також 06.03.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 позов не визнав, пославшись на те, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 іпотека не була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому відповідач-1 вважає, що укладення спірних договорів купівлі-продажу не потребувало згоди позивача як іпотекодержателя і підстави для визнання договорів купівлі-продажу нікчемними відсутні. Також відповідач-1 посилається на те, що наслідки нікчемності правочинів у вигляді скасування запису про реєстрацію права власності, про застосування яких просить позивач, не передбачені чинним законодавством, є передчасними до вирішення питання про відновлення права власності на предмет іпотеки за відповідачем-2 та відповідачем-3, а сам відповідач-1 вважає себе добросовісним власником майна та неналежним відповідачем за вимогами про скасування запису про реєстрацію права власності, оскільки, як посилається відповідач-1, він не є державним реєстратором. Також відповідач-1 стверджує, що позивач зловживає правом на подвійне стягнення заборгованості, враховуючи, що позивач вже реалізовує своє право на стягнення заборгованості по кредитному договору в рамках справи про банкрутство ТОВ «Юнекс» та виконавчого провадження.

Також 06.03.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-1 надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій відповідач-1 просив суд застосувати до позовних вимог у цій справі загальний строк позовної давності тривалістю у три роки в порядку ч.3 ст. 267 Цивільного кодексу України, зазначивши при цьому, що перебіг строку позовної давності слід обчислювати, на думку відповідача-1, з наступного дня, коли почалось виконання договорів купівлі-продажу від 17.04.2018 №3284 та №3287, тобто з 18.04.2018 за правилами ч.3 ст. 261 Цивільного кодексу України.

Крім того, 06.03.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2 позов не визнав, пославшись на те, що: 1) позивач здійснює подвійне стягнення заборгованості, оскільки позивач вже реалізовує своє право на стягнення заборгованості по кредитному договору в рамках справи про банкрутство ТОВ «Юнекс» та виконавчого провадження; 2) рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 (відповідача-2 у справі №372/4145/19) та ОСОБА_3 (відповідача-3 у справі №372/4145/19) та визнано за кожним із них по частині права власності на земельну ділянку та садовий будинок, а тому вказане майно на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 було, як стверджує відповідач-2, спільною власністю відповідача-2 та відповідача-3, а договір іпотеки відповідач-2 та відповідач-3 вважали нікчемним, оскільки він був укладений відповідачем-2 з позивачем 11.06.2007 без згоди іншого з подружжя ОСОБА_3 ; 3) позивач упродовж трьох років до моменту укладення спірних договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 (з лютого 2012 по квітень 2015) не вчинив жодних дій по внесенню змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яким було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, а сам відповідач-2 про вказане рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 дізнався лише із матеріалів справи №372/4145/19; 4) відомості про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем-1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.04.2015, а тому відповідач-2 вважає, що з цієї дати позивач міг дізнатись про порушення своїх прав як іпотекодержателя; 5) відповідачу-2 нічого не було відомо про дії приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. щодо припинення іпотеки 05.04.2015, сам позивач вказані реєстраційні дії з припинення іпотеки не оскаржував, на момент укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 17.04.2015 №3284 та №3287 приватний нотаріус Каплун Ю.В. перевірив інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність жодних обмежень чи обтяжень права власності на вказане нерухоме майно; 6) позивач пропустив строк позовної давності.

Також 06.03.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій відповідач-2 просив суд застосувати до позовних вимог у цій справі загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, зазначивши при цьому, що перебіг строку позовної давності слід обчислювати, на думку відповідача-2, не від дня, коли позивач довідався про порушення свого права, а з наступного дня, коли почалось виконання договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287, тобто з 18.04.2015 за правилами ч.3 ст. 261 Цивільного кодексу України.

У підготовче засідання 07.03.2024 з`явились позивач, відповідач-1 та відповідач-2, не з`явились відповідач-3 та третя особа, протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 28.03.2024. Про відкладення підготовчого засідання відповідача-3 та третю особу, які не з`явились, повідомлено ухвалою суду від 07.03.2024.

28.03.2024 до Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзиви відповідача-1 та відповідача-2, у якій позивач заперечив доводи відзивів відповідача-1 та відповідача-2. Позивач при цьому послався на те, що: 1) звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника та окремо з позовом про стягнення заборгованості з майнового поручителя не є подвійним стягненням заборгованості, враховуючи, що забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному; 2) рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, на які посилаються відповідачі і яким був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 (відповідача-2 у справі №372/4145/19) та ОСОБА_3 (відповідача-3 у справі №372/4145/19) та визнано за кожним із них по частині права власності на земельну ділянку та садовий будинок, було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 у справі №22ц-2389/2012. Із вказаного рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 у справі №22ц-2389/2012 випливає, що у періоді з 02.02.1990 по 23.02.2009 відповідач-2 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , тому за вказаних обставин спірне майно було набуте відповідачем-2 в шлюбі з ОСОБА_6 , а не з ОСОБА_3 (відповідачем-3); 3) відповідачу-2 та відповідачу-3 на момент укладення ними договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 було відомо як те, що спірні земельна ділянка та садовий будинок, які відчужувались ними за вказаними правочинами, були набуті відповідачем-2 у шлюбі з ОСОБА_6 , а не з ОСОБА_3 , так і те, що вказані земельна ділянка та садовий будинок на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 перебували в іпотеці і на вказане нерухоме майно було звернуто стягнення на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2010 у справі №2-315/10; 4) відповідач-1 при укладенні договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 не перевірила належність відчужуваного майна на праві власності відповідачу-1 та відповідачу-2, враховуючи, що на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 правовстановлюючий документ, на який посилались відповідач-1 та відповідач-2 в якості підтвердження їх права власності, а саме рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012; 5) позивач не міг знати про шахрайські дії відповідача-2 та продаж предмету іпотеки відповідачу-1 без згоди позивача.

У підготовче засідання 28.03.2024 з`явились позивач, відповідач-1 та відповідач-2, не з`явились відповідач-3 та третя особа, протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позовної заяви без руху. Відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання, суд виходив з того, що сама вимога про скасування записів про державну реєстрацію права є немайновою вимогою і позивачем вже був сплачений судовий збір при поданні даного позову. Крім того, залишення позовної заяви без руху на даній стадії після прийняття позовної заяви судом першої інстанції до розгляду, розгляду справи по суті в суді першої інстанції та перегляду справи в апеляційному та касаційному порядку з наступним направленням її для продовження розгляду до Господарського суду Київської області буде суперечити принципу правової визначеності як складової верховенства права та принципу обов`язковості судового рішення, які передбачені ст.ст. 11 та 18 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 20.12.2023 справа №372/4145/19 передана до Господарського суду Київської області для продовження розгляду по суті.

В підготовчому засіданні 28.03.2024 судом також постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 25.04.2024. Про відкладення підготовчого засідання відповідача-3 та третю особу, які не з`явились, повідомлено ухвалою суду від 28.03.2024.

05.04.2024 на електронну адресу Господарського суду Київської області від третьої особи надійшла заява, без накладення електронного цифрового підпису, про проведення підготовчого засідання за відсутності третьої особи.

15.04.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-3 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача-3.

24.04.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, а саме копій ухвали Обухівського районного суду від 08.03.2024 у справі №372/1313/24 та постанови Київського апеляційного суду від 17.01.2024 у справі №372/3539/23.

Також 24.04.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання з підстав хвороби представника.

25.04.2024 підготовче засідання не відбулось у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги в м.Києві, ухвалою суду від 26.04.2024 підготовче засідання перепризначено на 09.05.2024. Ухвала від 26.04.2024 про призначення підготовчого засідання направлена позивачу в електронний кабінет, а усім іншим учасникам справи поштовими відправленнями, які вручені відповідачу-1 08.05.2024, відповідачу-2 09.05.2024, третій особі 15.05.2024. Поштові відправлення, якими ухвала суду від 26.04.2024 була направлена відповідачу-3, повернулись до суду 20.05.2024 без вручення адресату, причина повернення за закінченням терміну зберігання.

08.05.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення у справі щодо обставин примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В підготовче засідання 09.05.2024 з`явились позивач та відповідач-1, не з`явились відповідач-2, відповідач-3 та третя особа. При цьому від відповідача-2 надійшла заява про розгляд справи без його участі, а відповідач-3 та третя особа також подали суду відповідно 15.04.2024 та 21.02.2024 заяву про розгляд справи без їх участі. За наслідками з`ясування у підготовчому засіданні позицій учасників справи про можливість закриття підготовчого провадження судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 30.05.2024. Про призначення справи до судового розгляду по суті відповідача-2, відповідача-3 та третю особу, які не з`явились в підготовче засідання 09.05.2024, повідомлено ухвалою суду від 09.05.2024, яка направлена вказаним учасникам справи поштовими відправленнями від 15.05.2024. Поштові відправлення, якими ухвала суду від 09.05.2024 направлена відповідачу-3, повернулись до суду 03.06.2024 без вручення адресату, причина повернення за закінченням терміну зберігання.

13.05.2024 та 22.05.2024 до Господарського суду Київської області від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи.

24.05.2024 до Господарського суду Київської області від відповідача-3 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача-3.

В судове засідання 30.05.2024 та 04.07.2024 з`явились позивач, відповідач-1 та відповідач-2, які надали пояснення по суті справи, не з`явились відповідач-3 та третя особа. В судовому засіданні 30.05.2024 оголошувалась перерва на 04.07.2024. При цьому судом було враховано, що відповідач-3 та третя особа, які не з`явились в судове засідання, раніше подали суду заяву про розгляд справи без їх участі, а тому їх неявка відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи по суті.

За результатами з`ясування обставин справи, перевірки їх доказами та проведення судових дебатів у судовому засіданні 04.07.2024 після виходу з нарадчої кімнати судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги та заперечення проти них, заяви та пояснення позивача, відповідачів та третьої особи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

1. Акціонерне товариство «ОТП Банк» (тут і далі позивач/АТ «ОТП Банк») є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк». Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Статуту АТ «ОТП Банк», який затверджений рішенням акціонера від 25.10.2018 №79 та погоджений Національним Банком України 20.11.2018, та Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 28.11.2018 № щодо АТ «ОТП «Банк», .

11.06.2007 Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк, правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк» (позивач), в якості кредитора та Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнекс» в якості позичальника уклали договір про надання кредитної лінії від 11.06.2007 року №СR 07-294/28-2, зі змінами від 04.07.2008 та від 17.07.2008, надалі кредитний договір.

На забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс» як позичальника за кредитним договором Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк» (позивач), в якості іпотекодержателя та ОСОБА_2 (відповідач-2) в якості іпотекодавця уклали 11.06.2007 договір іпотеки (майнової поруки) №PL07-303/28-2, зі змінами від 04.07.2008 та від 15.08.2008, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Рвач Ж.В. та зареєстрований в реєстрі за №1750-д, заборона відчуження зареєстрована в реєстрі за № 1751-д, №1752-д, тут і далі договір іпотеки. Відповідні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, переданого в іпотеку банку, були внесені 11.06.2007 до Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяження 5111184) та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер 5111033).

Відповідно до п.3.1 договору іпотеки відповідач-2 передав в іпотеку позивачу наступне нерухоме майно (тут і далі предмет іпотеки/нерухоме майно): садовий будинок загальною площею 238,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , далі садовий будинок, та земельну ділянку площею 0,0933 га з кадастровим номером :03:003:0088 за цією ж адресою, далі земельна ділянка. Згідно з пунктом 3.1 договору іпотеки садовий будинок та земельна ділянка (предмет іпотеки) належать іпотекодавцю-відповідачу-2 на праві власності на підставі: Свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н, виданого Козинською селищною радою 15.05.2006 та зареєстрованого Обухівським бюро технічної інвентаризації, реєстраційний №14754497; та Державного акта про право власності на земельну ділянку, серія ЯБ№304246, виданого начальником Обухівського районного відділу земельних ресурсів 13.01.2006 та зареєстрованого за №0709.

В підпункті g) пункту 5.1 договору іпотеки міститься застереження про те, що іпотекодавець (відповідач-2) заявляє, що він на момент укладення цього договору іпотеки проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 та перебуває з нею в зареєстрованому шлюбі; при цьому іпотекодавцю роз`яснено зміст ст.ст.3, 21, 74 Сімейного кодексу України.

Пунктом 5.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя на таке відчуження.

2. Як випливає з рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10, в 2009 році ОСОБА_2 (відповідач-2) та ОСОБА_6 звернулись до Обухівського районного суду Київської області з позовними вимогами до АТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог у справі №2-315/1 про визнання недійсним договору іпотеки ОСОБА_6 та ОСОБА_2 посилались, зокрема, на те, що вони на момент укладення договору іпотеки перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, але ОСОБА_6 не надавала згоду на передачу її чоловіком ОСОБА_2 нерухомого майна, набутого у спільну сумісну власність під час шлюбу, в іпотеку АТ «ОТП Банк».

Як також випливає з рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10, АТ «ОТП Банк», в свою чергу, у справі №2-315/10 пред`явило зустрічний позов до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс» про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування зустрічного позову АТ «ОТП Банк» посилалось на те, що ТОВ «Юнекс» як позичальник не повернуло кредит, отриманий за кредитним договором від 11.06.2007, а тому у АТ «ОТП Банк» наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між АТ «ОТП Банк» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 відмовлено в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до АТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, Обухівський районний суд Київської області у рішенні від 03.06.2010 у справі №2-315/10 встановив, що у матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 , з якої вбачається, що остання давала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки.

Також вказаним рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 (з урахуванням його часткової зміни рішенням Апеляційного суду Київської області від 30.09.2010 №22-ц-6773/2010) задоволено зустрічний позов АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс» про звернення стягнення на предмет іпотеки; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11.06.2007 в розмірі 5985795,70 грн, а саме заборгованості по кредиту на суму 4230000,00 грн, заборгованості по відсоткам на суму 1355822,75 грн, заборгованості по пені на суму 399972,95 грн та відшкодування судових витрат в сумі 1730,00 грн та відповідно до договору іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки садовий будинок та земельну ділянку.

На виконання вказаного рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10, що набрало законної сили 30.09.2010, видано виконавчий лист від 11.11.2010 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

29.11.2010 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №22931475 з примусового виконання вказаного виконавчого листа Обухівського районного суду Київської області від 11.11.2010 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а 07.09.2011 державним виконавцем у вказаному виконавчому провадженні винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

26.09.2011 державним виконавцем при примусовому виконанню вищевказаного виконавчого листа Обухівського районного суду Київської області від 11.11.2010 складено акт опису та арешту майна. Цим актом від 26.09.2011 описано та накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Цей акт опису та арешту майна від 26.09.2011 складено за участю в т.ч. ОСОБА_2 (відповідача-2) та ОСОБА_3 (відповідача-3).

3. Також, як вбачається із ухвали Обухівського районного суду Київської області від 16.12.2011 у справі №2-1874/11, ОСОБА_3 (відповідач-3) зверталась до Обухівського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, в якій просила в порядку забезпечення позову зупинити виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа Обухівського районного суду Київської області від 11.11.2010.

Крім того, як вбачається із рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 у справі №22ц-1392/2012р., в листопаді 2010 ОСОБА_3 (відповідач-3 у справі №372/4145/19, позивач у справі №22ц-1392/2012р.) зверталась до Обухівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 (відповідач-2 у справі №372/4145/19, відповідач у справі №22ц-1392/2012р.) про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна. ОСОБА_3 свій позов обґрунтовувала тим, що з 2003 року вона та ОСОБА_2 почали проживати однією сім`єю, спільно вести господарство та займатися підприємницькою діяльністю, однак між ними почали виникати суперечки щодо майна. З наведених підстав ОСОБА_3 просила суд встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 у періоді з січня 2003 по 11 вересня 2010 та визнати за нею право власності на 1/2 частину придбаного ними майна, зокрема, на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину садового будинку. Рішенням Обухівського районного суду від 06.12.2010 зазначений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна задоволено.

Як також випливає із рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 у справі №22ц-1392/2012, вищевказаний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна було розглянуто в Обухівському районному суді Київської області без участі АТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 клопотання про залучення АТ «ОТП Банк» в якості третьої особи до участі у вказаній справі не заявляли. В подальшому АТ «ОТП Банк» подало апеляційну скаргу на вказане рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 у справі №22ц-1392/2012 апеляційна скарга АТ «ОТП Банк» на вказане рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 була задоволена з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна.

Скасовуючи рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, Апеляційний суд Київської області в своєму рішенні від 22.02.2012 у справі №22ц-1392/2012 встановив, що:

- відповідно до наявного свідоцтва про реєстрацію шлюбу з 02.09.1990 вже був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , якій присвоєно прізвище ОСОБА_8 ;

- в подальшому вказаний шлюб був розірваний рішенням Деснянського районного суду м.Києва 23.02.2009;

- таким чином, ОСОБА_2 з 02.09.1990 по 23.02.2009 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , тобто усе спірне майно було набуте ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_6 , що виключає задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна.

Вказане рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 у справі №22ц-1392/2012 набуло законної сили 22.02.2012 та відповідно до даних, що містяться Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР), оприлюднене в загальному доступі в ЄДРСР з 02.03.2012.

4. 23 червня 2018, в період незавершеного виконавчого провадження з примусового виконання рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ «ОТП Банк» звернулося до приватного нотаріуса Рвач Ж.В. із запитом про отримання інформації щодо нерухомого майна та на цей запит отримало інформаційну довідку №128774137 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Із цієї інформаційної довідки випливає, що 05 квітня 2015 були припинені всі записи про обтяження предмета іпотеки шляхом їх перенесення спочатку 05.04.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про іпотеку 9295755, реєстраційний номер 5111184, дата перенесення 05.04.2015 о 17:44:44; номер запису про обтяження 9295774, реєстраційний номер 5111033, дата перенесення 05.04.2015 о 18:21:13) з наступним їх припиненням 05.04.2015 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме:

- відомості про припинення запису про іпотеку 9295755 були внесені до Реєстру 05.04.2015 о 17:45:14, приватний нотаріус Стегостенко Наталя Борисівна, індексний номер рішення 20524087 від 05.04.2015; відомості про припинення запису про обтяження 9295774 були внесені до Реєстру 05.04.2015 о 18:21:37, приватний нотаріус Стегостенко Наталя Борисівна, індексний номер рішення 20524123 від 05.04.2015.

5. 12 липня 2018 АТ «ОТП Банк» (позивач) звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталії Борисівни із заявою вих.№73-3-73-3-1/5051-БТ про надання письмового повідомлення щодо підстав вчинення нею вказаних реєстраційних дій з припинення обтяжень на предмет іпотеки та копій документів, на підставі яких нею здійснювались такі реєстраційні дії.

26 липня 2018 АТ «ОТП Банк» на його запит отримав лист-відповідь від 24.07.2018 №40 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталії Борисівни про те, що нею ніколи не проводилися нотаріальні та реєстраційні дії з припинення обтяжень за реєстраційними номерами 5111184 та 5111033 та що в період часу з 01.04.2015 по 05.04.2015 від її імені як приватного нотаріуса з використанням викрадених облікових даних були вчинені незаконні реєстраційні дії, у т.ч. щодо припинення обтяжень на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці позивача за іпотечним договором. У листі-відповіді від 24.07.2018 №40 приватний нотаріус ОСОБА_9 вказала, що факт незаконного втручання під її обліковими даними в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно вона виявила 06.04.2015 і відразу повідомила до правоохоронних органів. За результатами її звернення розпочато кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 Кримінального кодекс України відповідно до витягу із кримінального провадження №0004933 від 27.04.2016.

6. Наявними у матеріалах справи №372/4145/19 письмовими доказами (в копіях), а саме попередніми договорами купівлі-продажу від 17.04.2015 №3282 та №3283, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17.04.2014 №3287 (т.1, а.с.193-197) та інформаційною довідкою від 23.06.2018 №128774137 (т.1, а.с. 24-31), підтверджується, що садовий будинок та земельна ділянка, які перебували в іпотеці у позивача за договором іпотеки, 17.04.2014 були відчужені ОСОБА_2 (відповідачем-2) та ОСОБА_3 (відповідачем-3) на користь ОСОБА_1 (відповідача-1) за наступних обставин:

- 17.04.2015 о 17:01:15 та о 17:24:21 приватним нотаріусом Каплуном Юрієм Вікторовичем (третя особа у справі №372/4145/19) в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно були внесені записи про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме на садовий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31; номер запису про право власності: 9409739, власник ОСОБА_2 ; номер запису про право власності: 9409745, власник ОСОБА_3 ; дата та час державної реєстрації: 17.04.2015 о 17:01:15; державний реєстратор: приватний нотаріус Каплун Ю.В.; індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу: 20760459; підстава виникнення права власності: рішення Обухівського районного суду від 06.12.2010 №2-2389/10) та на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31; номер запису про право власності: 9409934, власник ОСОБА_2 ; номер запису про право власності: 9409942, власник ОСОБА_3 ; дата та час державної реєстрації: 17.04.2015 о 17:24:21; державний реєстратор: приватний нотаріус Каплун Ю.В.; індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу: 20760837; підстава виникнення права власності: рішення Обухівського районного суду від 06.12.2010 №2-2389/10);

- також в цей же день 17.04.2015 між ОСОБА_1 (відповідачем-1) в якості покупця та ОСОБА_2 (відповідачем-2) і ОСОБА_3 (відповідачем-3) в якості продавців були укладені попередні договори купівлі продажу зазначеного нерухомого майна (садового будинку та земельної ділянки), які посвідчені приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. та зареєстровані відповідно за №3282 та №3283, надалі попередні договори купівлі-продажу від 17.04.2015;

- умовами пунктів 2.1 вищевказаних попередніх договорів купівлі продажу від 17.04.2015 визначено, що основний договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки сторони продавця (відповідач-2 та відповідач-3) та сторона покупця (відповідач-1) укладуть в строк до 18.04.2015. Також умовами пунктів 5.2 та 5.3 вищевказаних попередніх договорів купівлі продажу від 17.04.2015 визначено, що відповідач-2 та відповідач-3 в якості сторони продавця свідчать та заявляють, що вони мають право на укладення основного договору купівлі-продажу; їх право власності оформлене належним чином шляхом оформлення та видачі всіх без винятку передбачених чинним законодавством України документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно; відповідач-2 та відповідач-3 зобов`язуються не укладати у період з моменту підписання цих попередніх договорів купівлі продажу від 17.04.2015 до дати, визначеної сторонам для укладання основного договору купівлі-продажу, жодних правочинів стосовно відповідного нерухомого майна, за винятком договорів про розірвання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

- станом на 17.04.2015 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не містилось відомостей про наявність незнятих обтяжень (іпотеку, заборону відчуження) на вказане нерухоме майно, а натомість містились відомості про припинення запису про іпотеку №9295755 та про припинення запису про обтяження №9295774. Вказані відомості про припинення іпотеки та заборони відчуження були внесені 05.04.2015 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно з використанням облікових даних приватного нотаріуса Стегостенко Наталії Борисівни, індексний номер рішення 20524087 від 05.04.2015 та індексний номер рішення 20524123 від 05.04.2015);

- в цей же день 17.04.2015 між ОСОБА_1 (відповідачем-1) в якості покупця та ОСОБА_2 (відповідачем-2) і ОСОБА_3 (відповідачем-3) в якості продавців на підставі вищевказаних попередніх договорів від 17.04.2015 були укладені договори купівлі продажу зазначеного нерухомого майна (садового будинку та земельної ділянки), які посвідчені приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. за реєстр.№3284 та №3287, надалі договори купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287;

- 17.04.2015 о 17:49:00 та о 17:55:24 приватним нотаріусом Каплуном Юрієм Вікторовичем на підставі вказаних договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була здійснена державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачем-1 як покупцем вказаного нерухомого майна, а саме на садовий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31; номер запису про право власності: 9410165; дата та час державної реєстрації: 17.04.2015 о 17:49:00; індексний номер рішення: 20761173; державний реєстратор: приватний нотаріус Каплун Ю.В.; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284) та на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31; номер запису про право власності: 9410224; дата та час державної реєстрації: 17.04.2015 о 17:55:54; індексний номер рішення: 20761274, державний реєстратор: приватний нотаріус Каплун Ю.В.; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 17.04.2015 №3287) ;

Про укладення або намір укласти договори купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 відповідачі не повідомляли АТ «ОТП Банк» (позивача). Позивач як іпотекодержатель не надавав згоду на продаж зазначеного нерухомого майна, яке на момент його продажу було предметом іпотеки за договором іпотеки від 11.06.2007.

7. 30.09.2015, тобто після укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 та державної реєстрації за відповідачем-1 права власності на спірне нерухоме майно (садовий будинок та земельну ділянку), відповідач-1 зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відомості про зміну технічних характеристик садового будинку, а саме зміну розміру площі цього нерухомого майна. Це підтверджується інформаційною довідкою від 23.06.2018 № 128774137.

8. 08.08.2019 за заявою АТ «ОТП Банк» (позивача) державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» поновив (вніс) записи про іпотеку зазначеного садового будинку та земельної ділянки відповідно №32735391 (спеціальний розділ) та №32735843 (спеціальний розділ), надавши витяги від 08.08.2019 №176755953 та №176760206.

9. Звертаючись в листопаді 2019 до суду з даним позовом у справі №372/4145/19, АТ «ОТП Банк» (позивач) посилається на те, що договори купівлі-продажу від 17.04.2014 №3284 та №3287 є нікчемними відповідно до ч.3 статті 12 Закону України «Про іпотеку», оскільки предмет іпотеки відчужений без згоди позивача як іпотекодержателя. Тому позивач просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемних правочинів шляхом скасування записів про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем-1, які внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі цих договорів купівлі-продажу від 17.04.2014 №3284 та №3287.

Відповідач-1 та відповідач-2 проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач-3 правом на подання відзиву на позов не скористався, просив суд справу розглянути без нього.

Третя особа правом на подання пояснень щодо суті спору не скористалась, просила суд справу розглянути без неї.

10. Після звернення позивача в листопаді 2019 до суду з цим позовом у справі №372/4145/19 та за період її судового розгляду стались нові юридичні факти, які мають значення для розгляду цієї справи. Ці факти підтверджуються наданими позивачем та відповідачем-2 в якості доказів процесуальних документів у судових справах, а також відомостями в загальному доступі з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме:

- 25.06.2020 державним виконавцем у виконавчому провадженні №22931475 винесено постанову про повернення стягувачу (АТ «ОТП Банк» позивачу у справі №372/4145/19) виконавчого документа, виданого на примусове виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з неможливістю звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки вказане майно не зареєстроване за боржником ( ОСОБА_2 відповідачем-2 у справі №372/4145/19);

- 21.06.2023 АТ «ОТП Банк» вказаний виконавчий документ, виданий на примусове виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки, повторно пред`явило до виконання, а саме приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Сидорчуку А.А., на підставі якого 23.06.2023 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №72113175;

- на вказану постанову приватного виконавця Сидорчука А.А. про відкриття виконавчого провадження №72113175 від 23.06.2023 відповідач-2 в липні 2023 подав скаргу до Обухівського районного суду Київської області, яка ухвалою цього суду від 18.08.2023 у справі №372/3539/23 була частково задоволена. Скасовуючи постанову про відкриття виконавчого провадження №72113175 від 23.06.2023, суд в ухвалі від 18.08.2023 у справі №372/3539/23 послався на те, що: 1) на момент відкриття виконавчого провадження у боржника (відповідача-2 у справі №372/4145/19) відсутнє майно на території Київської області, яке підлягає стягненню; 2) відповідно до постанови Київського апеляційного суду у справі №372/4145/19 від 27.10.2022 позивачу відмовлено у задоволенні позову про застосування наслідків недійсності правочинів, на підставі яких було відчужене майно, яка вказане у виконавчому листі.

- постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2024 ухвала Обухівського районного суду Київської області від 18.08.2023 у справі №372/3539/23 скасована та ухвалене нове судове рішення, яким скарга відповідача-2 на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №72113175 від 23.06.2023 залишена без задоволення. Вказана постанова Київського апеляційного суду від 17.01.2024 обґрунтована тим, що: 1) рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили і на час пред`явлення виконавчого листа до виконання не скасовано, виконавчий лист не визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відсутні інші обставини, перелік яких наведено у частині 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак приватний виконавець Сидорчук А.А. не мав правових підстав для повернення виконавчого документа стягувачу; 2) та обставина, що майно, на яке суд в рішенні звернув стягнення у погашення заборгованості, на час подання виконавчого листа до виконання не належить боржнику (який у справі №372/4145/19 є відповідачем-2), не є підставою для не прийняття виконавчого листа до виконання та повернення його стягувачу на стадії вирішення приватним виконавцем питання про відкриття виконавчого провадження, так як це не передбачено нормами Закону України «Про виконавче провадження»; 3) постанова Київського апеляційного суду від 27.10.2022 у справі №372/4145/19 скасована Верховним Судом і сам спір переданий на розгляд до Господарського суду Київської області.

- у березні 2024 відповідач-2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, яка прийнята до провадження ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 08.03.2024 у справі № 372/1313/24.

11. Надаючи правову оцінку вищевказаним обставинам справи, які підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, та вирішуючи спір у справі №372/4145/19, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Укладений між позивачем та відповідачем-2 договір іпотеки (майнової поруки) від №PL07-303/28-2 від 11.06.2007 із змінами від 04.07.2008 та від 15.08.2008 (тут і далі договір іпотеки) за своєю правовою природою є іпотечним договором, правовідносини за яким регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про іпотеку» (із змінами та доповненнями на момент виникнення відповідних правовідносин), іншими нормативно-правовими актами, а також умовами самого вказаного договору.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про іпотеку» законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Із статті 3 Закону України «Про іпотеку» випливає, що іпотека може виникати, зокрема, на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Стаття 9 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до частини 3 цієї статті 9 відчужувати предмет іпотеки іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя. У пункті 5.2 укладеного відповідачем-2 як іпотекодавцем та позивачем як іпотекодержателем договору іпотеки міститься аналогічне положення, відповідно до якого відповідач-2 як іпотекодавець зобов`язався не відчужувати предмет іпотеки будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди позивача-іпотекодержателя на таке відчуження.

У статті 629 Цивільного кодексу України закріплений основоположний принцип договірного права pacta sunt servanda, відповідно до якого договір є обов`язковим для виконання сторонами.

12. Судом встановлено, що ніхто із відповідачів не звертався до АТ «ОТП Банк» (позивача) як іпотекодержателя нерухомого майна, що перебувало в іпотеці позивача відповідно договору іпотеки, за отриманням згоди позивача на відчуження відповідачем-2 зазначеного нерухомого майна відповідачу-1. Відповідачі у справі не заперечують обставину того, що договори купівлі-продажу від 17.04.2014 №3284 та №3287 вчинені відповідачем-2 без згоди позивача, доказів отримання згоди позивача на укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 відповідачі суду не надали, проте відповідач-1 та відповідач-2 заперечують проти позовних вимог у даній справі з інших підстав, які наведені ними у відзивах на позов, як зазначено вище, а відповідач-3 правом на подання відзиву на позов не скористався.

Відповідно до положень ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України).

Згідно із частинами 1, 4 та 5 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Отже, іпотекодавець відповідач-2 до моменту укладення ним договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та № 3287, предметом продажу в яких є предмет іпотеки, був зобов`язаний відповідно до ст.9 Закону України «Про іпотеку» та пунктів 5.2 та 5.3 договору отримати попередню письмову згоду АТ «ОТП Банк» (позивача) на відчуження нерухомого майна (предмета іпотеки) відповідачу-1.

Однак відповідач-2 згоди АТ «ОТП Банк» (позивача) на відчуження предмета іпотеки не отримав, відповідачами під час розгляду справи не було спростовано того, що позивач не був повідомлений про укладені правочини та не надавав згоди на відчуження предмета іпотеки, а тому суд приходить до висновку про те, що договори купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та № 3287 є нікчемними в силу імперативних приписів частини 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Отже, доводи позивача про порушення відповідачем-2 як іпотекодавцем права позивача-іпотекодержателя шляхом укладення без згоди позивача договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та № 3287 матеріалами справи підтверджуються та відповідачами не спростовані.

13. Аналізуючи інші доводи позивача, відповідача-1 та відповідача-2, їх пояснення та надані учасниками справи докази, суд приходить до наступних висновків.

13.1. Доводи відповідачів про подвійне стягнення заборгованості позивачем є помилковими:

Доводи відповідача-1 та відповідача-2 про те, що позивач здійснює подвійне стягнення заборгованості шляхом стягнення заборгованості по кредитному договору в межах справи про банкрутство ТОВ «Юнекс» та в межах виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки, судом відхиляються, оскільки стягнення заборгованості з позичальника та окремо з майнового поручителя не є подвійним стягненням заборгованості, враховуючи, що забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Як також вказано з цього приводу в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №921/107/15-г/16, застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Отже, ці доводи відповідачів є помилковими.

13.2. Щодо обізнаності відповідача-2 та відповідача-3 про наявність іпотеки та відчуження ними предмета іпотеки всупереч умов договору іпотеки:

Доводи відповідача-2 про те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 (відповідача-2 у справі №372/4145/19) з ОСОБА_3 (відповідачем-3 у справі №372/4145/19) та визнано за кожним із них по частині права власності на земельну ділянку та садовий будинок, а тому вказане майно на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та № 3287 було спільною власністю відповідача-2 та відповідача-3, а договір іпотеки відповідач-2 та відповідач-3 вважали нікчемним, оскільки він укладений ОСОБА_2 (відповідачем-2) з позивачем 11.06.2007 без згоди іншого з подружжя ОСОБА_3 (відповідача-3), суд відхиляє з огляду на таке.

Укладаючи договір іпотеки, відповідач-2 в підпункті g) пункту 5.1 договору іпотеки заявляв позивачу як іпотекодержателю, що відповідач-2 як іпотекодавець на момент укладення цього договору іпотеки проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 та перебуває з нею в зареєстрованому шлюбі, при цьому іпотекодавцю-відповідачу-2 було роз`яснено зміст ст.ст.3, 21, 74 Сімейного кодексу України.

Тому доводи відповідача-2 у спорі про те, що на момент укладення договору іпотеки він проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 (відповідачем-3), суперечать попередній поведінці відповідача-2 у правовідносинах з позивачем при укладенні договору іпотеки, при підписанні якого відповідач-2 заявив позивачу, що він (відповідач-2) на момент укладення договору іпотеки проживає однією сім`єю саме з ОСОБА_6 (а не з ОСОБА_3 , як тепер стверджує відповідач-2 у спорі).

Суд при цьому зауважує, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду (зокрема, постанов Верховного Суду у справі №904/3315/18 від 24.10.2019, у справі №917/803/18 від 15.05.2019) однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Крім того, суд зауважує, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, на яке посилаються відповідачі у справі №372/4145/19 як на підтвердження наявного у відповідача-2 та відповідача-3 станом на 17.04.2015 права спільної власності на нерухоме майно, включаючи право розпорядитись таким майном, було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012. При цьому, як також випливає з вказаного рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 02.09.1990 був зареєстрований шлюб, про що вони отримували свідоцтво про реєстрацію шлюбу, і цей шлюб був розірваний рішенням Деснянського районного суду м.Києва 23.02.2009.

Таким чином, доводи відповідача-2 про те, що на момент укладення договору іпотеки він проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 (відповідачем-3) та що ОСОБА_3 належало частини права власності на спірну земельну ділянку та садовий будинок, спростовуються тим фактом, що відповідач-2 з 02.09.1990 по 23.02.2009 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 . Цей факт означає, що майно, яке було набуте відповідачем-2 у цьому шлюбі з 02.09.1990 по 23.02.2009, є спільною власністю відповідача-2 та ОСОБА_6 (а не відповідача-2 та ОСОБА_3 , як тепер стверджує відповідач-2 при розгляді справи).

Отже, відповідач-2 при укладенні договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 не міг не усвідомлювати того, що він з 02.09.1990 по 23.02.2009 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 і що спірне майно, яке було предметом цих договорів та перебувало в іпотеці позивача, було набуто відповідачем-2 у періоді шлюбу саме з ОСОБА_6 та могло бути спільною власністю відповідача-2 та ОСОБА_6 , а не відповідача-2 та ОСОБА_3 Власне про цей факт, а саме про те, що відповідач-2 проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 та перебуває з нею в зареєстрованому шлюбі сам же відповідач-2 заявляв в підпункті g) пункту 5.1 договору іпотеки.

Крім того, як випливає з рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10, на цей же факт, а саме, що предмет іпотеки був набутий відповідачем-2 у власність у періоді шлюбу з ОСОБА_6 , сам же ОСОБА_2 (відповідач-2) разом з ОСОБА_6 посилались в Обухівському районному суді Київської області при розгляді справи №2-315/10 про визнання недійсним договору іпотеки. Так, ОСОБА_6 як на підставу позовних вимог у справі №2-315/10 (які відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 підтримував і сам ОСОБА_2 ) посилалась на те, що вона на момент укладення договору іпотеки перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 і при цьому не надавала згоду на передачу ОСОБА_2 нерухомого майна, набутого у спільну сумісну власність під час шлюбу, в іпотеку АТ «ОТП Банк». Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, Обухівський районний суд Київської області у рішенні від 03.06.2010 у справі №2-315/10 встановив, що у матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 , з якої вбачається, що остання надавала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки.

Отже, відповідно до обставин справи, відповідач-2 знав про те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було набуте ним у спільну сумісну власність під час його шлюбу з ОСОБА_6 , а не з ОСОБА_3 .

Суд також відхиляє доводи відповідача-2 про те, що:

- про рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яким було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, відповідач-2 дізнався лише із матеріалів справи №372/4145/19; та про те що

- оскільки рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано за кожним із них по частині права власності на земельну ділянку та садовий будинок, то відповідач-2 та відповідач-3 вважали договір іпотеки нікчемним на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287.

Суд погоджується з тим, що матеріали справи №372/4145/19 не містять доказів того, коли саме відповідачу-2 та відповідачу-3, які були сторонами справи №2-2389/10, було направлено рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яким за наслідками розгляду апеляційної скарги АТ «ОТП Банк» було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10.

Однак суд також зауважує, що і сам відповідач-2, стверджуючи при розгляді справи №372/4145/19 про те, що про рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 відповідач-2 дізнався тільки із самої справи №372/4145/19, ніяких доказів з приводу неповідомлення відповідача-2 про апеляційний перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, суду у справі №372/4145/19 не надав.

При цьому за вимогами статей 298, 305 та 321 Цивільного процесуального кодексу України, які визначали порядок апеляційного перегляду рішень судів у цивільних справах (в редакції на момент ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012), апеляційний перегляд передбачав, з метою забезпечення принципу змагальності, обов`язковість надсилання апеляційним судом усім учасникам справи апеляційної скарги, повістки про дату, час та місце розгляду справи, а також копії рішення апеляційного суду, прийнятого за результатом апеляційного розгляду.

За вказаних обставин у суду при розгляді справи №372/4145/19 відсутні об`єктивні підстави вважати, що Апеляційний суд Київської області не повідомляв би відповідача-2 та відповідача-3, які були сторонами справи №2-2389/10, про призначення до розгляду апеляційної скарги АТ «ОТП Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 та про прийняте рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, рівно як і відсутні підстави вважати, що відповідач-2 та відповідач-3 не були обізнані з наявністю вказаного апеляційного провадження.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (справа SYDORENKO v. UKRAINE, заява №73193/12, рішення від 18.02.2021) хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Іншими словами, органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені. У зв`язку з цим Суд нагадує, що зацікавлена сторона зобов`язана проявити особливу старанність у захисті своїх інтересів і вжити необхідні заходи для ознайомленні з рухом провадження у справі.

Тобто, враховуючи наявність і у відповідача-2 і у відповідача-3 процесуального та матеріального інтересу при розгляді апеляційної скарги на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, сторонами якої були відповідач-2 та відповідач-3, та встановлений законом порядок апеляційного провадження рішень судів у цивільних справах, саме лише твердження відповідача-2 під час розгляду справи №372/4145/19 про те, що він не отримував рішення апеляційного суду, не свідчить про те, що відповідач-2 та відповідач-3 не були своєчасно обізнані з наявністю апеляційної скарги АТ «ОТП Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 та з прийнятим рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012.

Також, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (справа Stichting Landgoes Steenbergen and Others v. Netherlands, заява №19732/17, рішення від 16.02.2021) повідомлення учасників справи про ухвалене рішення, зроблене лише в електронній формі (в тому числі розміщення в мережі Інтернет), вважається належним, якщо викладення інформації саме в такий спосіб є передбачуваним, тобто закріпленим на законодавчому рівні, послідовним, доступним для чималої кількості осіб і зрозумілим, тобто створює можливість для особи дізнатися про рішення, яке потенційно може впливати на її права. В той же час, враховуючи принцип пропорційності, мають також враховуватися обставини справи, що свідчать про відсутність доступу до комп`ютеру чи мережі Інтернет, комп`ютерну неграмотність та інші, що не дозволили отримати доступ до потрібного рішення.

Статті 2 та 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» (в редакції на момент ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012) визначали, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 №22ц-2389/2012, яким за апеляційною скаргою АТ «ОТП Банк» було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, оприлюднено в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень з 02.03.2012. Обставин та доказів, які б вказували на відсутність доступу відповідачів до комп`ютеру чи мережі Інтернет, комп`ютерну неграмотність та інші, що не дозволили отримати доступ до потрібного рішення, відповідачами при розгляді справи №372/4145/19 не наведено.

За вказаних обставин відповідач-2, будучи стороною справи №2-2389/10 (№22ц-2389/2012), станом на 17.04.2015 (на момент укладення ним договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287) не міг не знати про те, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10, яке відповідач-2 та відповідач-3 подавали 17.04.2015 приватному нотаріусу Каплуну Ю.В. для внесення в Державний реєстр речових право на нерухоме майно запису про реєстрацію за ними права спільної власності на нерухоме майно, вже було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012.

Про обізнаність відповідача-2 вже станом на 27.02.2012 із рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 свідчить той факт, що 27.02.2012 відповідач-2 звертався до Апеляційного суду Київської області із заявою про роз`яснення цього рішення (т.3, а.с.15). Із тексту вказаної заяви відповідача-2 від 27.02.2012 випливає, що відповідач-2 був повністю обізнаний із резолютивною частиною рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, але не був згоден з самим рішенням і просив апеляційний суд роз`яснити мотиви прийняття такого рішення.

Таким чином, суд вважає доведеною при розгляді справи №372/4145/19 обставину того, що відповідач-2 щонайменше з 27.02.2012 був обізнаний із рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яким було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 із ОСОБА_2 та поділ майна.

Крім того, суд відмічає, що, відповідно до обставин цієї справи, на момент подання 17.04.2015 ОСОБА_2 (відповідачем-2) та ОСОБА_3 (відповідачем-3) приватному нотаріусу Каплуну Ю.В. рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна (з метою внесення на підставі цього рішення суду в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем-2 та відповідачем-3) як відповідачу-2, так і відповідачу-3 було відомо про те, що спірне нерухоме майно перебуває в іпотеці АТ «ОТП «Банк» і що на предмет іпотеки звернуто стягнення рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10. Факт обізнаності відповідача-2 та відповідача-3 про наявність іпотеки та про рішення суду про звернення стягнення на це нерухоме майно в якості предмету іпотеки підтверджується тим, що опис та арешт вказаного іпотечного майна державним виконавцем в ході примусового виконання рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 були здійснені за участю як відповідача-2 в якості іпотекодавця, так і самого відповідача-3, про що складено акт опису та арешту майна від 11.11.2010 за підписами в т.ч. відповідача-2 та відповідача-3.

Так, рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки набуло законної сили 30.09.2010 і відповідно до статей 129 та 129-1 Конституції України підлягає обов`язковому виконанню, при цьому на державу покладено забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України", заява №60750/00; пункт 84 рішення у справі "Валерій Фуклєв проти України", заява №6318/03; пункт 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia", заява №30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява №40450/04).

07.09.2011 державним виконавцем у виконавчому провадженні №22931475 з примусового виконання рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а актом від 26.09.2011 описано та накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки згідно з договором іпотеки. Цей акт від 26.09.2011 складений за участю в т.ч. ОСОБА_2 (відповідача-2) та ОСОБА_3 (відповідача-3) та ними підписаний.

Отже, не лише відповідачу-2 як іпотекодавцю, а й відповідачу-3 щонайменше з 26.09.2011 також було відомо про те, що спірне нерухоме майно перебуває в іпотеці та що на цей предмет іпотеки рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 звернуто стягнення і державною виконавчою службою накладено публічне обтяження у вигляді арешту й заборони відчуження.

Як вказував з цього приводу Верховний Суд, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 в справі №747/306/19). Приватноправовий інструментарій (зокрема ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних правовідносин (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

Отже, дії відповідача-2 та відповідача-3 з подання 17.04.2015 приватному нотаріусу Каплуну Юрію Вікторовичу рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна (яке станом на 17.04.2015 було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012) з метою внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на підставі такого нечинного судового рішення відомостей про право спільної власності відповідача-2 та відповідача-3 на нерухоме майно, яке в цей час перебувало в іпотеці позивача, та подальше укладення відповідачем-2 та відповідачем-3 в якості продавців договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 з метою відчуження предмета іпотеки та без згоди позивача було недобросовісною поведінкою відповідача-2 та відповідача-3, враховуючи що:

- щонайменше один із цих відповідачів, а саме відповідач-2 станом на 17.04.2015 вже знав про скасування цього судового рішення рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012;

- як відповідач-2, так і відповідач-3 станом на 17.04.2015 знали про те, що нерухоме майно перебуває в іпотеці позивача на підставі іпотечного договору і що на вказане нерухоме майно рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 звернуто стягнення та державною виконавчою службою накладено публічне обтяження у вигляді арешту та оголошено заборону на відчуження.

13.3. Щодо відсутності необачності з боку позивача:

Аналізуючи доводи відповідача-1 та відповідача-2 про те, що позивач упродовж трьох років до моменту укладення спірних договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 (з лютого 2012 по квітень 2015) не вчинив жодних дій по внесенню змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яке скасувало рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, суд зауважує, що вказані доводи відповідача-1 та відповідача-2 не ґрунтуються на обставинах справи та є хибними.

Відповідачі, стверджуючи цими доводами фактично про необачність позивача, тим не менш не зазначають при цьому, з посиланням на норми законодавства щодо порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у який спосіб і за якою процедурою позивач міг вчинити у періоді з лютого 2012 по квітень 2015 дії щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012.

Так, загальновідомо, що сам Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (ДРРПНН) почав функціонувати тільки з 01.01.2013 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відтак, з лютого 2012 по 01.01.2013 зміни в цей державний реєстр взагалі не могли бути внесені, тому що цей реєстр до 01.01.2013 не функціонував.

Крім того, сам позивач у цій справі №372/4145/19 не є власником нерухомого майна (предмета іпотеки), а рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яким було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 про поділ майна, також не стосувалось права власності позивача у справі №372/4145/19. Вказане судове рішення не встановлювало, не змінювало та не припиняло прав власності на нерухоме майно у позивача у справі №372/4145/19, а стосувалось прав власності на спірне майно у межах правовідносин відповідача-2 з відповідачем-3, позивач у справі №372/4145/19 не є ні стягувачем, ні боржником за рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.9 цього Закону (в редакції у періоді після ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 та до укладення відповідачами договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287) державний реєстратор встановлює, зокрема:

- відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства;

- відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

- відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах (частина 2 статті 9 із деякими змінами, внесеними згідно із Законом № 5037-VI від 04.07.2012).

Також відповідно до ч.7 ст.16 цього Закону (в редакції Закону №5037-VI від 04.07.2012) державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. А відповідно до ч.8 ст.16 вказаного Закону державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу або посадової особи, якими встановлено обтяження, особи, в інтересах якої встановлено обтяження, уповноваженої ними особи.

Із наведених норм, що визначають порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не вбачається, щоб сам позивач був наділений правом вчинити дії для внесення змін у відомостях про державну реєстрацію права спільної власності відповідача-2 та відповідача-3 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 про скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10. При цьому ні рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, ні рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 не змінювали, не скасовували та не відновлювали чинність іпотеки та заборони на відчуження, які були зареєстровані в інтересах позивача у справі №372/4145/19, іпотека та заборона на відчуження залишались чинними.

Також, частиною 4 ст.3 вказаного Закону визначалось, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Відповідно до ч.5 ст.12 цього Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто права та обтяження, які виникли до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо їх реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, залишались дійсними незалежно від того, чи були в подальшому відомості про такі права та обтяження перенесені із попереднього Реєстру прав власності на нерухоме майно в новостворений Державний реєстр речових прав на нерухоме майно після 01.01.2013. Дійсність таких прав та обтяжень після 01.01.2013 не була обумовлена обов`язком власника чи особи, в інтересах якої встановлено обтяження на майно, повторно зареєструвати право власності та обтяження після 01.01.2013 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 (із змінами станом на 17.04.2015) у випадках, передбачених законодавством, державний реєстратор вносить до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перенесення записів про нерухоме майно, про право власності та суб`єкта цього права, про інші речові права та суб`єкта цих прав, про обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав із розділів, які закриваються, або спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційних систем, у яких до 01.01.2013 відповідно до законодавства здійснювалася державна реєстрація прав.

Отже, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено обов`язку та процедури перенесення БТІ відомостей про зареєстровані речові права, що відображені на паперових носіях, що зберігаються у БТІ, до Державного реєстру прав, то починаючи з 01.01.2013 державна реєстрація прав проводиться за «заявницьким» принципом на підставі документів, що підтверджують набуття особою або перебування у її власності певного нерухомого майна.

При цьому із наявних у матеріалах справи інформаційних довідок з ДРРПНН від 23.06.2018 №128774137, від 22.07.2019 №17462345 та №174626018 випливає, що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно записи про право власності на садовий будинок та земельну ділянку (із відкриттям розділу в цьому реєстрі) вперше були внесені тільки 17.04.2015, а саме о 17:01:15 та о 17:24:21 приватним нотаріусом Каплуном Юрієм Вікторовичем. Із вказаних інформаційних довідок також вбачається, що право спільної власності відповідача-2 та відповідача-3 на садовий будинок на підставі рішення Обухівського районного суду від 06.12.2010 №2-2389/10 вперше було зареєстровано ще 04.11.2011 в БТІ.

Як випливає із пунктів 1.3, 7.1.1 та 7.1.2 чинного станом на 04.10.2011 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке було затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, інформація з Реєстру прав власності на нерухоме майно на той час не була публічно доступною, а могла бути надана лише визначеному колу осіб та державних органів.

Тобто, відповідно до обставин справи, відповідач-2 та відповідач-3 на підставі рішення Обухівського районного суду від 06.12.2010 №2-2389/10 зареєстрували 04.10.2011 право спільної власності відповідача-2 та відповідача-3 на садовий будинок в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Тільки з 01.01.2013 почав функціонувати публічно доступний Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та до 17.04.2015 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не існувало записів про державну реєстрацію (із відкриттям розділу) права власності відповідача-2 та відповідача-3 на спірне нерухоме майно. Записи про право власності відповідача-2 та відповідача-3 на нерухоме майно (із відкриттям розділу) в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно вперше були внесені тільки 17.04.2015 шляхом перенесення відповідного запису від 04.10.2011 із Реєстру прав власності на нерухоме майно та на підставі поданого відповідачем-2 та відповідача-3 нотаріусу Каплуну Ю.В. в якості правовстановлюючого документа нечинного рішення Обухівського районного суду від 06.12.2010 №2-2389/10 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна .

Із вказаних обставин та матеріалів справи не вбачається, щоб відповідач-2 та відповідач-3 повідомляли позивачу про реєстрацію за ними 04.10.2011 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності на спірне нерухоме майно на підставі рішення Обухівського районного суду від 06.12.2010 №2-2389/10. Тобто позивач об`єктивно не був обізнаний із відповідною інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка до 01.01.2013 не була публічно доступною.

Відтак, доводи відповідача-1 та відповідача-2 про невчинення позивачем з лютого 2012 по квітень 2015 жодних дій по внесенню змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012 є хибними та спростовуються обставинами справи, відповідно до яких: 1) сам позивач не уповноважений по внесенню змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 22.02.2012, яке не встановлювало, не змінювало та не припиняло права самого позивача по відношенню до цього майна; 2) записи про право спільної власності відповідача-1 та відповідача-2 на садовий будинок та земельну ділянку (із відкриттям розділу в цьому реєстрі) вперше до цього реєстру були внесені лише 17.04.2015, а саме о 17:01 та 17:24, а вже о 17:49 та 17:55 цього ж дня були припиненні з підстав відчуження відповідачем-2 та відповідача-3 нерухомого майна відповідачу-1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287.

13.4. Щодо дати, в яку позивач дізнався про порушення своїх прав іпотекодержателя:

Доводи відповідача-1 про те, що оскільки відомості про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем-1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.04.2015, то позивач як іпотекодержатель про порушення своїх прав міг дізнатись вже з 17.04.2015, суд відхиляє з огляду на таке.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанови Верховного Суду від 16.06.2021 в справі №554/4741/19, від 18.04.2022 в справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 в справі №209/3085/20).

Відповідно до обставин даної справи, спірне нерухоме майно було передано позивачу в іпотеку відповідачем-2 на підставі договору іпотеки. Згідно з пунктом 5.2 договору іпотеки відповідач-2 як іпотекодавець зобов`язався не відчужувати предмет іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя на таке відчуження. Крім того, при посвідченні договору іпотеки нотаріусом 11.06.2007 на предмет іпотеки була накладена заборона відчуження із реєстрацією обтяжень в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

За вказаних обставин у позивача як іпотекодержателя не було підстав очікувати, що відповідачем-2 після укладення договору іпотеки будуть вчинені дії щодо відчуження предмета іпотеки та без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя, наявність якої вимагалась пунктом 5.2 договору іпотеки. Позивач не міг знати про те, що 17.04.2015 або в іншу дату відповідачем-2 та відповідачем-3 будуть вчинятись недобросовісні дії щодо відчуження без згоди позивача як іпотекодержателя нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці на підставі іпотечного договору та на яке в якості предмета іпотеки звернуто стягнення на підставі судового рішення, що набрало законної сили. А тому у позивача не існувало розумної необхідності та обов`язку починаючи з 17.04.2015 чи з іншої дати перевіряти інформацію про реєстрацію права власності третіх осіб на предмет іпотеки.

Отже, позивачем наявними у справі доказами доведено, а відповідачами не спростована обставина того, що позивач про порушення своїх прав іпотекодержателя об`єктивно дізнався лише 23.06.2018 із інформаційної довідки від 23.06.2018 № 128774137, в якій містилась інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про факт відчуження предмета іпотеки відповідачем-2 та відповідачем-3 відповідачу-1 шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287.

13.5. Щодо інших доводів відповідача-1 та відповідача-2 про відсутність порушення права позивача як іпотекодержателя:

13.5.1. Аналізуючи доводи відповідача-2 у спорі про те, що на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 приватний нотаріус Каплун Ю.В. перевірив інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність жодних обмежень чи обтяжень права власності на спірне майно, суд з цього приводу зауважує наступне.

Вказані доводи відповідача-2 не спростовують той факт, що відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки відповідач-2 як іпотекодавець зобов`язався не відчужувати предмет іпотеки будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя на таке відчуження, але така згода іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки відповідачем-2 не була отримана.

Відповідач-2 та відповідач-3 були обізнані із наявністю договору іпотеки та наявністю судового рішення про відмову у визнанні договору іпотеки недійсним та звернення стягнення на нерухоме майно як предмет іпотеки, але попри це вчинили дії щодо відчуження предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя. Отже, відчуження відповідачем-2 предмета іпотеки шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 без отримання згоди позивача-іпотекодержателя було порушенням права позивача як іпотекодержателя. Той факт, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були вилучені (припинені) 05.04.2015 записи про іпотеку та заборону відчуження, сам по собі не припиняв дію договору іпотеки.

13.5.2. Щодо доводів відповідача-2 про те, що про дії приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. щодо припинення іпотеки 05.04.2015 відповідачу-2 нічого не було відомо, а сам позивач вказані реєстраційні дії з припинення іпотеки не оскаржував, суд зазначає наступне.

Із матеріалів справи, а саме листа-відповіді від 24.07.2018 №40 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталії Борисівни, випливає, що нею не проводилися нотаріальні та реєстраційні дії 05.04.2015 з припинення обтяжень на предмет іпотеки. Тобто 05.04.2015 мало місце незаконне втручання в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, в результаті чого із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були незаконно вилучені (припинені) обтяження на предмет іпотеки. В своїх правових позиціях у цій справі №372/4145/19 сторони не оспорюють обставину того, що припинення 05.04.2015 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження предмета іпотеки відбулось не внаслідок правомірних дій управнених осіб та з передбачених для цього підстав (погашення боргу, припинення договору іпотеки домовленістю його сторін тощо), а внаслідок незаконного втручання в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За вказаних обставин посилання відповідача-2 на те, що позивач вказані реєстраційні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. з припинення 05.04.2015 іпотеки не оскаржив, є помилковим та не має значення для вирішення справи №372/4145/19, оскільки відсутній спір з приводу того, що 05.04.2015 мало місце незаконне втручання в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Як випливає із листа-відповіді від 24.07.2018 №40 приватного нотаріуса Стегостенко Наталії Борисівни, нею також визнається вказаний факт незаконного втручання в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом незаконного використання облікових даних приватного нотаріуса Стегостенко Наталії Борисівни. Тобто не вбачається наявності між позивачем, відповідачами чи приватним нотаріусом Стегостенко Н.Б. як заінтересованими особами спору про незаконність реєстраційних дій з припинення 05.04.2015 іпотеки, враховуючи, що ніхто не оспорює факт незаконного втручання 05.04.2015 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно з робочого місця приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б.

13.5.3. Щодо доводів відповідача-2 про те, що про дії приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. щодо припинення іпотеки 05.04.2015 відповідачу-2 нічого не було відомо, суд зазначає, що обізнаність або необізнаність відповідача-2 на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 із обставинами незаконного втручання 05.04.2015 в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з робочого місця приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. жодним чином не нівелює той факт, що відчуження предмета іпотеки відповідачем-2 та відповідачем-3 відповідачу-1 шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 було вчинено відповідачем-2 як іпотекодавцем без згоди позивача як іпотекодержателя. При цьому правовим наслідком укладення договорів купівлі-продажу предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя є їх нікчемність в силу приписів частини 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Тобто ці доводи відповідача-2 про його обізнаність чи необізнаність із незаконним втручанням 05.04.2015 в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не мають суттєвого значення для розгляду справи №372/4145/19 у межах заявлених в цій справі підстав та предмету позову.

В порядку obiter dictum суд також відмічає, що вказані доводи відповідача-2 про те, що про дії приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. щодо припинення іпотеки 05.04.2015 відповідачу-2 нічого не було відомо на момент укладення договорів купівлі-продажу 17.04.2015, в такому разі вступають в протиріччя з правовою позицією відповідача-1 про добросовісність останньої при укладенні договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287.

Як вже зазначалось судом вище, станом на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 відповідач-2 знав про те, що спірне майно перебуває в іпотеці із накладенням 11.06.2007 заборони на відчуження на підставі іпотечного договору, укладеного відповідачем-2 з позивачем, та знав про те, що на вказане іпотечне майно рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 звернуто стягнення. За таких обставин відповідач-2, який знав про наявність обтяжень на нерухоме майно, 17.04.2015 в день укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 не міг не усвідомлювати того, що перебування спірного нерухомого майна в іпотеці позивача та під забороною відчуження (про припинення яких 05.04.2015 шляхом незаконного втручання в роботу державного реєстру з робочого місця приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. відповідач-2, як він стверджує, не був обізнаний) буде перешкодою в укладенні договорів купівлі-продажу без припинення іпотеки.

В той же час відповідач-1, відповідно до його правової позиції у спорі, стверджує, що до моменту отримання позовної заяви у цій справі відповідач-1 не був обізнаний про іпотеку, в т.ч. про кредитний договір від 11.06.2007 та договір іпотеки від 11.06.2007.

Суд при цьому також відмічає, що відповідно до обставин справи відчуження нерухомого майна 17.04.2015 відповідачами здійснювалось у два етапи:

1) спочатку відповідачі уклали договори від 17.04.2015, які за своєю суттю є попередніми договорами купівлі-продажу із зобов`язанням в строк до 18.04.2015 укласти основні договори купівлі-продажу;

2) потім, в цей же день, 17.04.2015 відповідачі уклали основні договори купівлі-продажу від 17.04.2015.

Відповідно до ч.1 ст.635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Тобто попередній договір купівлі-продажу за звичайних обставин укладається тоді, коли в силу наявності якихось перешкод основний договір не може бути укладено у цей час, а тому покупець та продавець спочатку укладають попередній договір, а через певний часовий проміжок (після усунення сторонами перешкод для укладення основного договору) укладають основний договір. Укладення 17.04.2015 відповідачами попередніх договорів купівлі-продажу вказує на те, що відповідачі в силу наявності якихось суб`єктивних чи об`єктивних перешкод не змогли укласти 17.04.2015 одразу основні договори купівлі-продажу, тому спочатку уклали цього дня попередні договори.

При цьому умовами пунктів 5.2 та 5.3 вищевказаних попередніх договорів купівлі продажу від 17.04.2015 було визначено, що відповідач-2 та відповідач-3 в якості сторони продавця свідчать та заявляють, що вони мають право на укладення основного договору купівлі-продажу; їх право власності оформлене належним чином шляхом оформлення та видачі всіх без винятку передбачених чинним законодавством України документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно; відповідач-2 та відповідач-3 зобов`язуються не укладати у період з моменту підписання цих попередніх договорів купівлі продажу від 17.04.2015 до дати, визначеної сторонам для укладання основного договору купівлі-продажу, жодних правочинів стосовно відповідного нерухомого майна, за винятком договору про розірвання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, обставини укладення договорів купівлі продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287, які виразились в тому, що:

(1) відповідач-2 як сторона продавця знав про реєстрацію іпотеки та заборони на відчуження на нерухоме майно і, як він стверджує, не був обізнаний про незаконне втручання 05.04.2015 з робочого місця приватного нотаріуса Стегостенко Н.Б. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, внаслідок якої ці обтяження були зняті, а отже відповідач-2 усвідомлював, що перебування нерухомого майна під обтяженням буде перешкодою в укладенні основних договорів купівлі-продажу,

(2) відповідачі одразу не змогли укласти договори купівлі-продажу, а спочатку уклали попередні договори купівлі-продажу від 17.04.2015, в яких домовились укласти основні договори в строк до 18.04.2015, але із застереженням про те, що до цього строку (до 18.04.2015) відповідач-2 та відповідач-3 як сторона продавця зобов`язуються не укладати жодних правочинів стосовно нерухомого майна, за винятком договору про розірвання договору іпотеки або договору про задоволення вимог іпотекодержателя,

можуть вказувати на те, що відповідачі вважали перешкодою для укладення основних договорів саме наявність іпотеки і тому уклали попередні договори від 17.04.2015, в яких передбачили право відповідача-2 та відповідача-3 на укладення договору про розірвання договору іпотеки або договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Це, в свою чергу, може свідчити про те, що на момент укладення попередніх договорів купівлі продажу від 17.04.2015 відповідачу-1 було відомо про те, що спірне нерухоме майно перебуває в іпотеці.

Разом з тим, враховуючи предмет та підставу даного позову, які ґрунтуються на тому, що укладені договори купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 без згоди позивача є нікчемними, і в межах яких (предмету та підстав позов) позивач не обґрунтовує свій позов добросовісністю чи недобросовісністю відповідача-1 при набутті нерухомого майна, то обставини обізнаності або необізнаності відповідача-1 про наявність іпотеки не є предметом розгляду у цій справі та судом у межах даної справи не встановлюються. Більш детально про це суд зазначає нижче в п. 14.9-14.11 мотивувальної частини цього рішення суду.

13.5.4. Доводи відповідача-1 про те, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 іпотека не була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і тому укладення спірних договорів купівлі-продажу не потребувало згоди позивача як іпотекодержателя, суд вважає хибними та відхиляє, оскільки за змістом ст.3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на момент укладення договору іпотеки) взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, тобто наявність чи відсутність реєстрації іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно сама по собі не впливає на чинність договору іпотеки.

Також відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 4 цього Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до ст.17 цього Закону іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

У пункті 7.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17 зазначено, що внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді.

Також, відповідно до п.7.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною.

Як випливає з обставин справи, іпотека була належним чином зареєстрована 11.06.2007 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяження 5111184) та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер 5111033), а відомості про припинення цих обтяжень в реєстри були внесені 05.04.2015 не з підстав, передбачених ст.17 Закону України «Про іпотеку», а внаслідок незаконного втручання в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, виключення записів про обтяження предмета іпотеки шляхом незаконного втручання 05.04.2015 в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно само по собі не припиняло дію іпотеки і не скасовувало зобов`язання відповідача-2 як іпотекодавця отримати згоду позивача як іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки. Це зобов`язання щодо отримання попередньої згоди іпотекодержателя виникло та існувало в силу укладеного договору іпотеки, а не в силу наявності чи відсутності реєстрації іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому доводи відповідача-1 в цій частині є хибними.

13.6. Щодо позовної давності та початку перебігу строку позовної давності:

Аналізуючи заяви відповідача-1 та відповідача-2 про застосування строку позовної давності, суд, по-перше, відмічає суперечливість правової позиції відповідача-1 та відповідача-2 у цьому питанні, враховуючи, що відповідач-1 та відповідач-2 у своїх відзивах на позов не визнають факт порушення прав позивача як іпотекодержателя і одночасно заявляють суду про застосування позовної давності у цій справі.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як випливає із постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Також, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц позовна давність застосовується за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Тобто необхідною умовою для застосування позовної давності є наявність порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Натомість, відповідач-1 та відповідач-2 у справі №372/4145/19 відповідно до їх правових позицій у даному спорі не визнають факт порушення прав позивача як іпотекодержателя і в той же час заявляють суду про застосування позовної давності, що є суперечливою правовою позицією відповідача-1 та відповідача-2 в питанні факта порушення права позивача як іпотекодержателя.

Як зазначено вище, про укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287, предметом продажу за якими був предмет іпотеки, АТ «ОТП Банк» (позивач) не був повідомлений та не надавав згоди на відчуження предмета іпотеки, а отже було порушене право позивача як іпотекодержателя нерухомого майна надати згоду на відчуження предмета іпотеки або відмовити в такій згоді, в т.ч. був порушений інтерес позивача як іпотекодержателя задовольнити свої вимоги з вартості предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на підставі вже ухваленого рішення Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на належний відповідачу-2 предмет іпотеки. Адже боржником за вказаним рішенням Обухівського районного суду Київської області 03.06.2010 у справі №2-315/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки є саме відповідач-2 як іпотекодавець-власник предмета іпотеки.

Про порушення своїх прав іпотекодержателя позивач об`єктивно дізнався лише 23.06.2018 із інформаційної довідки від 23.06.2018 № 128774137, яка містила інформацію про відчуження предмета іпотеки відповідачем-2 та відповідачем-3 відповідачу-1 шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та № 3287.

Відповідно до ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки про порушення своїх прав іпотекодержателя позивач дізнався лише 23.06.2018, то в силу ст.253 та ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності розпочався з 24.06.2018, позивач з цим позовом звернувся в листопаді 2019, а отже строк позовної давності за цими вимогами позивачем не пропущений.

Доводи відповідача-1 та відповідача-2 про те, що перебіг строку позовної давності за позовними вимогами про застосування наслідків недійсності правочинів слід обчислювати не від дня, коли позивач у цій справі довідався про порушення свого права, а від дня, коли почалось виконання спірних договорів купівлі-продажу від 17.04.2018, тобто з 18.04.2015, є хибними з огляду на таке.

Дійсно, відповідно до частини 3 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Суть даної норми полягає в тому, що сторони (сторона) нікчемного правочину здійснюють виконання, і зрозуміло, що їм про здійснення виконання має бути відомо. Тобто презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання і тому за вимогами сторін нікчемного правочину про застосування наслідків нікчемного правочину позовна давність починається від дня, коли почалося його виконання. Натомість вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути висунута не лише стороною правочину, а й будь-якою заінтересованою особою. Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка висуває вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, очевидно, може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося його виконання.

Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину) належить застосовувати саме частину 1, а не частину 3 статті 261 Цивільного кодексу України. Початок перебігу за вимогою про застосування наслідків нікчемного договору іпотеки, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного договору іпотеки), починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21.09.2022 №638/16768/19, а тому доводи відповідача-1 та відповідача-2 в цій частині спору є хибними та судом відхиляються.

13.7. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права:

Надаючи правову оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права у цьому спорі та доводам відповідача-1 про його неправильність, в т.ч. доводам про те, що наслідки нікчемності правочинів у вигляді скасування запису про реєстрацію права власності, про застосування яких просить позивач, не передбачені чинним законодавством, а відповідач-1 не є державним реєстратором і тому не є належним відповідачем за позовною вимогою про скасування запису про реєстрацію права власності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Також відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №910/7164/19).

Позивачем у цій справі №372/4145/19 заявлені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів шляхом скасування записів про право власності ОСОБА_1 (відповідача-1) на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки і було відчужено без згоди позивача-іпотекодержателя іпотекодавцем відповідачу-1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287.

Тобто мету, яку переслідує позивач в даному позові, є відновлення того становища, яке існувало до моменту порушення прав іпотекодержателя внаслідок відчуження предмета іпотеки відповідачу-1 за договорами купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287, що призвело до вибуття предмета іпотеки з володіння відповідача-2. Цю мету позивач у позові прагне досягти шляхом скасування записів про державну реєстрацію права власності відповідача-1 на нерухоме майно, які були проведені в Державному реєстрі речових прав на підставі нікчемних договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287.

Отже, із викладених позивачем у тексті позовної заяви підстав та предмету позовних вимог у цій справі випливає, що позивачем способом захисту порушеного права у позовній заяві текстуально названо реституцію («застосування наслідків нікчемного правочину», стаття 216 Цивільного кодексу України), а фактично заявлено позовну вимогу про скасування записів про державну реєстрацію права власності відповідача-1 на нерухоме майно.

Такий спосіб захисту цивільного права як реституція у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним, прямо передбачений статтею 216 Цивільного кодексу України. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий (п.87 постанови Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 924/637/20).

Також, така позовна вимога, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, передбачена процедурною нормою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції станом на момент звернення позивача в листопаді 2019 до суду з даним позовом у справі №372/4145/19.

Відповідно до ч.2 ст.26 вказаного Закону (в редакції до 15.01.2020) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 (тобто після звернення позивача до суду з позовом у цій справі), статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було викладено у новій редакції. Так, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У чинній редакції з 16.01.2020 встановлено такі підстави для внесення змін до Державного реєстру прав: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець в статті 26 редакції Закону № 340-IX від 05.12.2019 уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, суд погоджується з відповідачем-1 в тому, що після 16.01.2020 така позовна вимога, як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на момент розгляду судом справи №372/4145/19 у разі ухвалення судом рішення на користь позивача. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19.

Однак суд вважає, що у межах справи №372/4145/19 вказані доводи відповідача-1 та зміни статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не мають суттєвого значення для правильного вирішення спору у цій справі.

Так, текстуальні зміни процедурної норми статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо уточнення порядку ведення реєстру (запровадження з 16.01.2020 скасування державної реєстрації прав замість скасування записів про державну реєстрацію прав), які відбулись вже після подання позивачем позову у справі №372/4145/19, самі по собі не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заявленої у цій справі позовної вимоги.

Крім того, в пункті 7.47 постанови у справі №554/10517/16-ц від 20.06.2023 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Отже, вдосконалення процедури державної реєстрації речових прав, яке відбувалось після пред`явлення позову у цій справі та під час її розгляду судами, не звільняють суд від необхідності надати заявленим позовним вимогам належну інтерпретацію в контексті чинної на момент розгляду справи судом процедури державної реєстрації речових прав з метою ефективного виконання судового рішення у разі задоволення позову.

В цьому контексті суд звертає увагу, що порівняння процедурних норм частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції до 16.01.2020 (на момент подання позову у цій справі) із нормами цієї статті в редакціях після 16.01.2020 (в т.ч. на момент розгляду справи судом) вказує на те, що процедура «скасування записів про проведену державну реєстрацію прав» в цьому законі з 16.01.2020 була вдосконалена шляхом її заміни на процедуру «скасування державної реєстрації прав» з метою забезпечення збереження послідовностей записів в самому реєстрі: правовим наслідком скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, є повернення відповідних прав чи обтяжень у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Врешті, відповідно до вимог ст.331 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття судом рішення на користь позивача позивач не позбавлений права подати заяву про зміну способу виконання судового рішення за обставин, що істотно ускладнюють виконання такого рішення або роблять його неможливим, з метою прийняття судом нових заходів (без зміни способу відновленого порушеного права) для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і спосіб.

У зв`язку з цим доводи відповідача-1 в цій частині спору є неспроможними.

Разом з тим, суд погоджується з відповідачем-1 в тому, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, але цей висновок суду ґрунтується на інших мотивах, ніж доводи відповідача-1.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у цій справі №372/4145/19 та предмет позову є неефективними, оскільки не відповідають правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Самостійно перекваліфікувати обраний позивачем спосіб захисту, виходячи із принципу «jura novit curia», суд в даному випадку не може, оскільки навіть така перекваліфікація потребує зміни предмету позову та додаткову підставу позову, що фактично буде в такому разі новим позовом, який не заявлений позивачем у цій справі і розгляд якого в такому разі судом призвів би до порушення принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства.

Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту порушеного права іпотекодержателя є неналежними, з огляду на таке.

14. Неналежний спосіб захисту порушеного права:

14.1. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

При цьому, саме кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. Вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд (правові висновки постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №645/3265/13-ц).

14.2. Разом з тим, спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. У першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язальноправовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд (правові висновки постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №490/10190/16-ц).

Тобто, неврахування правової природи правовідносин, які виникли між сторонами, призводить до ситуацій, коли обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та заявлені позовні вимоги позивач суб`єктивно вважає для себе ефективними, але в дійсності задоволення цих вимог не відповідатиме змісту порушеного права та не призведе до відновлення права чи компенсації його порушення та/або призведе до порушення прав третіх осіб.

14.3. В залежності від правової природи відносин способи захисту цивільних прав традиційно розподіляють на речово-правові, зобов`язально-правові та інші.

Речово-правові способи захисту спрямовані на захист суб`єктивного права власності (іншого речового права) як абсолютного цивільного права фізичних чи юридичних осіб, які на момент порушення права не перебувають у договірних чи інших зобов`язальних відносинах із порушником з приводу спільного майна. Характерними ознаками таких способів є те, що вони покликані захистити право власності, а також інше речове право на майновий об`єкт, що є індивідуально визначеним і зберігся в натурі. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Що ж до зобов`язально-правових способів, то вони мають на меті захист інтересів власника як учасника зобов`язальних відносин і розраховані на випадки порушення цих прав особою, яка перебуває із власником чи іншим носієм цивільного права в договірних чи інших зобов`язальних правовідносинах. Зобов`язально-правові засоби визначаються відносним характером взаємовідносин сторін, а також тим, що об`єктом захисту можуть бути будь-які речі та майнові права.

14.4. Як випливає із ст.1 Закону України «Про іпотеку», ст.575 Цивільного кодексу України та Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 №8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин 1, 2 статті 23 Закону України "Про іпотеку") іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Перелік правомочностей щодо розпорядження предметом іпотеки, у здійсненні яких іпотекодавець обмежений іпотекою, визначений статтею 9 Закону України «Про іпотеку».

Правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця визначені в ст.12 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.3 ст.12 цього Закону правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Водночас, в статті 23 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент відчуження предмета іпотеки за договорами купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287) визначені наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, а саме. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ч.1 та 2 ст.23 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, іпотека має зобов`язально-правову природу, враховуючи, що іпотека є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання та може виникати, в тому числі з договору (ст.ст.546, 574, 575 Цивільного кодексу України). Договір іпотеки створює взаємні права і обов`язки між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

В той же час, іпотека має також і речову природу, оскільки вона є обтяженням самої нерухомої речі (предмета іпотеки) та у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи зі згоди чи без згоди іпотекодержателя іпотека залишається дійсною (ст.ст. 4, 9, 23 Закону України «Про іпотеку»). Тобто за правом слідування іпотека слідує за річчю (нерухомим майном).

Також відповідно до положень п.2 ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент відчуження предмета іпотеки шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 без згоди іпотекодержателя) право іпотеки, на захист якого подано позов, є похідним речовим правом від права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Отже, право іпотеки є також речовим правом.

14.5. Відповідно до ст.396 Цивільного кодексу України, на яку посилається в тому числі і сам позивач в позовній заяві в цій справі, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Традиційно до речово-правових позовів відносять позов про визнання права власності, віндикаційний позов та негаторний позов, які визначені у ст.ст.387, 388, 391 та 392 глави 29 Цивільного кодексу України. Із ст.396 Цивільного кодексу України випливає, що вказані речово-правові позови, передбачені главою 29 ЦК України, застосовуються для захисту не тільки права власності, але для захисту інших речових прав, зокрема позов про визнання речового права.

За змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно (постанова Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18).

14.6. Із даним позовом позивач звернувся в листопаді 2019. Суд відмічає, що в судовій практиці, в т.ч. на момент звернення позивача до суду з цим позовом, відсутня усталена універсальна модель захисту прав іпотекодержателя, які порушені за обставин відчуження іпотекодавцем предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя на користь третьої особи в періоді після прийняття судового рішення за позовом іпотекодержателя (стягувача у рішенні) до іпотекодержателя (боржника у рішенні) про звернення стягнення на предмет іпотеки та до завершення виконавчого провадження з виконання такого судового рішення.

Як вбачається із постанов Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №643/18839/13-ц, від 18.04.2018 у справі №910/4650/17, від 09.07.2019 у справі №916/1645/18, від 07.05.2019 у справі №926/3371/17, від 06.02.2020 у справі №916/2828/18 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 в залежності від конкретних обставин та правовідносин позивачі-іпотекодержателі обирали та суди застосовували такі моделі захисту порушеного права іпотекодержателя, зокрема:

1) визнання за позивачем-іпотекодержателем права іпотеки на відчужений без його згоди предмет іпотеки та визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за його набувачем (постанова Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №910/4650/17). Задовольняючи позов у даній справі, суди виходили в тому числі з того, що укладений без згоди іпотекодержателя договір купівлі-продажу предмета іпотеки є нікчемним в силу ч.3 ст.12 Закону України "Про іпотеку" та ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України. Застосований судами в цій справі спосіб захисту права іпотекодержателя був спрямований на повернення предмета іпотеки у власність первісного іпотекодавця, тобто на відновлення становища іпотекодержателя, яке існувало до порушення права іпотекодержателя;

2) заміна сторони боржника-іпотекодавця у виконавчому провадженні, яке було відкрите для виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, на набувача предмета іпотеки, який набував статус боржника-іпотекодавця. Підставою для заміни боржника у виконавчому провадженні суди вказували правонаступництво боржника у зв`язку із переходом від боржника-іпотекодавця до набувача предмета іпотеки всіх прав та обов`язків за іпотечним договором на підставі ст.23 Закону України «Про іпотеку», незалежно від того, чи був обізнаний набувач про обтяження майна іпотекою (постанова Верховного Суду від 15.03.2021 у справі №926/3371/17). Як зазначалось з цього приводу в постанові Верховного Суду від 09.07.2019 у справі №916/1645/18, враховуючи, що існує рішення суду, яким звернуто стягнуто на іпотечне майно, після переходу права власності на обтяжене іпотекою майно відбулась зміна іпотекодавця, що може бути підставою для заміни боржника у виконавчому провадженні, а не для звернення з новим позовом до нового власника.

3) визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки (постанова Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №916/2828/18). Задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суди визнали право іпотеки позивача-іпотекодержателя на іпотечне майно, яке було відчужене іпотекодавцем третій особі (набувачу), та визнали за набувачем цього майна набуття статусу іпотекодавця. Крім того, незважаючи на наявність вже прийнятого судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (невиконаного), у цій справі також було прийнято рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суди при цьому виходили з того, що наявність першого судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не свідчить про відсутність порушеного права позивача з огляду на те, що це рішення стосувалося предмета іпотеки - квартири, якої вже не існує у зв`язку з її переобладнанням у нежитлове приміщення, та було ухвалене щодо особи, яка вже не була власником предмета іпотеки і на час прийняття рішення у справі померла.

Суд в цій справі не претендує на узагальнення усієї наявної судової практики та способів захисту порушеного права іпотекодержателя, оскільки не це є завданням розгляду справи №372/4145/19. Однак в контексті обрання способу захисту порушеного права суд враховує, що особа, чиє право було порушене і яка звертається до суду для захисту цього права (кредитор, потерпілий), прагне відновити своє порушене право якомога ефективніше та швидше.

14.7. Позивачем в позовній заяві сформульована позовна вимога про застосування реституції шляхом скасування записів про право власності відповідача-1 на нерухоме майно, яке було відчужено без згоди позивача-іпотекодержателя іпотекодавцем відповідачу-1.

При формулюванні в позовній заяві реституції в якості способу захисту порушеного права позивачем не враховано, що сам він не є стороною договорів купівлі-продажу, укладених між іпотекодавцем (продавцем) та покупцем (відповідачем-1). В той час як правила частини першої статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція (аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №396/29/17). Тобто реституція як спосіб захисту права спрямована на взаємне повернення переданого за недійсним правочином.

Кінцевий результат, який переслідує позивач-іпотекодержатель у цій справі відповідно до змісту його позовної заяви з метою відновлення свого порушеного права за обставин відчуження іпотекодавцем (боржником у виконавчому провадженні, відповідачем-2) предмета іпотеки набувачу (відповідачу-1) за нікчемним правочином, полягає не у взаємному поверненні всього переданого у такому нікчемному правочині між боржником та набувачем, а лише у поверненні предмета іпотеки від набувача (відповідача-1) боржнику (відповідачу-2) задля продовження іпотекодержателем звернення стягнення на це майно у виконавчому провадженні. Тобто, щоб сам кредитор-іпотекодержатель опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення нікчемного правочину. Мета іпотекодержателя у цьому позові полягає не в тому, щоб повернути в первісний стан обидві сторони нікчемного правочину, а в тому, щоб іпотекодавцю повернули предмет іпотеки.

При цьому, суд звертає увагу, що укладений без згоди іпотекодержателя договір купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та набувачем предмета іпотеки є нікчемним тільки тому, що іпотекодавець розпорядився цим майном без згоди іпотекодержателя. Тобто для дійсності такого договору купівлі-продажу не вистачає додаткової підстави згоди іпотекодержателя. Відсутність такої згоди від іпотекодержателя означає, що іпотекодавець при відчуженні предмета іпотеки вийшов за межі своїх правомочностей щодо розпорядження цим майном, внаслідок чого предмет іпотеки вибув з володіння іпотекодавця у володіння набувача без достатньої правової підстави згоди іпотекодержателя.

Таке розуміння суті порушеного права іпотекодержателя дає підстави для висновку про те, що, внаслідок вибуття предмета іпотеки з володіння власника-іпотекодавця у володіння набувача без достатньої правової підстави у набувача предмету іпотеки виникає позадоговірне зобов`язання у зв`язку з набуттям майна без достатньої правової підстави щодо повернення цього майна власнику-іпотекодавцю (стаття 1212 Цивільного кодексу України).

Це в свою чергу означає, враховуючи правову природу цього зобов`язання, що належним способом захисту права іпотекодержателя в такому разі є позов про витребування предмета іпотеки від набувача в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (кондикція).

Про ефективність вимоги іпотекодержателя саме про витребування заставного майна на користь боржника у переможця аукціону виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2022 у справі №914/2618/16. Хоча обставини справи №914/2618/16 та цієї справи №372/4145/19 не є ідентичними (відповідно до обставин справи №914/2618/16 заставне майно було реалізовано в процедурі банкрутства на аукціоні та з різними порушеннями), тим не менше відповідно до обставин справи №914/2618/16 банк був іпотеко- та заставодержателем і не отримав належного задоволення своїх вимог за забезпечувальними договорами. Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позивач у справі №914/2618/16 може обґрунтовувати, що вчинені правочини, зокрема підписаний боржником із переможцем аукціону (покупцем) договір купівлі-продажу, не могли бути достатньою правовою підставою для набуття заставного майна таким переможцем. А тому вправі у цих спірних правовідносинах витребувати в інтересах боржника заставне майно у переможця аукціону на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (у разі, якщо це майно буде відчужене третій особі, - витребувати його від неї на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України). Для цього немає потреби окремо оскаржувати результати аукціону та договір купівлі-продажу, яким оформлений продаж заставного майна на аукціоні.

Кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно (постанова Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі №3-905гс17). Необхідно при цьому також зробити застереження, що ухвалою Верховного Суду від 21.02.2024 на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу №201/9127/21 з підстав необхідності відступити від висновку щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі №3-905гс17, про застосування кондикції лише до речей, визначених родовими ознаками, та зробити висновок про те, що кондикція може поширюватися як на речі, визначені індивідуальними ознаками, так і родовими ознаками.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що реституція не є належним способом захисту права іпотекодержателя у разі відчуження без його згоди предмета іпотеки іпотекодавцем. Досягнення мети повернення іпотекодавцю предмета іпотеки забезпечує кондикція, а саме позов про витребування предмета іпотеки від набувача на користь іпотекодавця на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

14.8. Щодо вимоги про скасування записів про право власності відповідача-1 на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, як способу захисту права, суд зазначає наступне.

14.8.1. Статті 2 та 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначають, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація речових прав є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, якщо речове право (зокрема, право власності чи іпотеки) потерпілого на нерухоме майно було порушені шляхом неправомірного відчуження такого майна третій особі (набувачу), що призвело до державної реєстрації припинення речового права потерпілого, то потерпілий, який прагне відновити своє порушене право, вправі покладатись на те, що його речове право буде поновленим тільки тоді, коли в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно якомога швидше будуть поновлені відомості про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за потерпілим. Саме для досягнення цього результату потерпілий звертається до суду з позовом до порушника цих прав.

В силу різних об`єктивних та суб`єктивних причин поширеним при цьому є формулювання цих позовних вимог позивачами як позов про «скасування державної реєстрації», «скасування запису про державну реєстрацію права», «визнання державної реєстрації права недійсною», «скасування рішення про державну реєстрацію», «внести зміни до державного реєстру», «зобов`язання державного реєстратора вчинити дії» тощо, надалі усі разом позови «про скасування реєстрації права». Такі позови «про скасування реєстрації права» спрямовані на внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно тих чи інших змін про державну реєстрацію речового права (шляхом скасування чинної державної реєстрації права за правопорушником з метою поновлення запису про державну реєстрацію права за потерпілим, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права за правопорушником тощо). Поширеним є заявлення позовних вимог про «скасування реєстрації права» як в якості основної позовної вимоги, так і похідної до речового позову.

14.8.2. Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачена можливість внесення змін до Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора, 2) про визнання недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, 3) про скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав.

В той же час, як випливає із правових висновків постанови Верховного Суду від 01.02.2023 у справі №316/2082/19, сама стаття 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є лише публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Отже, частина 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає не стільки приватноправові способи захисту порушеного права, скільки судові рішення із видами позовними вимогами, які, у разі задоволення позову, є підставою для внесення державним реєстратором змін до Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку цієї процедурної норми. Перелік можливих позовних вимог у цій процедурній нормі, яка регулює порядок ведення державного реєстру, сам по собі не означає, що такі позовні вимоги є належними та ефективними у всіх правовідносинах.

14.8.3. Тому необхідно розрізняти способи захисту порушеного права від видів позовних вимог, які передбачені процедурною нормою статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" з метою внесення змін до державного реєстру. Позовні вимоги, які передбачені цієї процедурною нормою, лише опосередковують способи захисту порушеного права.

Також важливо розрізняти цивільно-правові відносини, які виникають між учасниками цивільного обороту з приводу здійснення цивільних прав на нерухоме майно (між власником нерухомого майна та іншими особами не власниками, між іпотекодавцем та іпотекодержателем, між покупцем та продавцем, тощо), від публічно-правових відносин, які виникають у сфері державної реєстрації речових прав між заявником, який подає документи для державної реєстрації набуття, зміни або припинення речових прав, та державним реєстратором, який здійснює державну реєстрацію цих прав, і регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підзаконними нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, яка регулює підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначені підстави набуття права власності, а саме: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Також відповідно до ч.1 та ч.2 ст.128 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Отже, за змістом наведених норм державна реєстрація права власності не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (принцип реєстраційного підтвердження речових прав) (див.: постанова Верховного Суду від 17.01.2024 по справі №522/3999/23 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, 14-181цс18).

Таким чином, сама державна реєстрація завжди є похідною від факту виникнення (переходу) права власності і відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться на підставі відповідних правовстановлючих документів, зокрема:

- укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно;

- судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;

- інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

14.8.4. Оскільки державна реєстрація є похідною від факту виникнення (переходу) права власності чи іншого речового права, то позовні вимоги «про скасування реєстрації права» (в яких спосіб захисту порушеного права виражений не явно, а лише опосередковано, і які спрямовані безпосередньо на внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно тих чи інших змін) в залежності від обставин спору та правової природи спірних правовідносин можуть бути як ефективними, так і неефективними.

Позови «про скасування реєстрації права» можуть створювати перешкоди для самої особи, чиє право порушене, в ефективному захисті порушеного права, оскільки можуть призвести до:

- залучення до участі у справу «про скасування реєстрації права» в якості відповідачів осіб, які не мають матеріального інтересу у її вирішенні (державний реєстратор, нотаріус, тобто неналежних відповідачів) та незалучення осіб, які мають матеріальний інтерес (набувач майна, власник, спадкоємець, співвласник тощо);

- розгляду у спорі формально «про скасування реєстрації права» по суті спору про наявність чи відсутність самого права (що в такому випадку може призвести до необхідності розширення підстав чи предмету позову, розмежування підвідомчості такого спору тощо);

- необґрунтованого втручання в функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чи створення прогалин в реєстрі за обставин, коли позивач чи інші учасники справи розширено, без урахування процедури функціонування державного реєстру, чи з інших причин неправильно формулюють вимоги про «скасування державної реєстрації».

В той час як відповідно до іншої процедурної норми, а саме п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» саме судове рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав.

Із цього вбачається, що у разі порушення речового права та наявності спору про речове право у приватноправових відносинах обраний у спорі спосіб захисту має, насамперед, відповідати правовій порушеного права, а прийняте за наслідками розгляду цього спору судове рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових саме вже стає підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав відповідно до п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

14.8.5. Зокрема, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16).

14.8.6. Отже, якщо прийняте за наслідками розгляду спору саме судове рішення у спорі про речове право (щодо набуття, зміни або припинення права) може відновити порушене право позивача та є підставою для проведення державної реєстрації права відповідно до п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то у потерпілого в цьому разі відпадає необхідність у використанні процедурної норми частини 3 ст.26 цього Закону та у позовних вимогах про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, та/або про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, та/або про скасування державної реєстрації прав.

Як також вказувалось з цього приводу, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 № 488/5027/14-ц, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

14.8.7. Процедурна норма частини 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на переконання суду, застосовується для випадків, які випливають із самої цієї норми, зокрема, але не виключно:

- якщо виникає спір щодо самого рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (в такому разі заінтересована особа пред`являє позов про скасування рішення по державну реєстрацію прав, який після його задоволення судом стає підставою для внесення змін в ДРРПНН);

- якщо судом прийнято рішення про визнання недійсним чи скасування документу, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Це стосується випадків, у яких способом захисту порушеного права є, наприклад, визнання недійсним правочину, і резолютивна частина судового рішення зводиться тільки лише до визнання недійсним правочину. Або коли суд вищої інстанції скасовує судове рішення, на підставі якого вже була проведена державна реєстрація прав;

- якщо безпосередньо сама державна реєстрація порушила речове право або створює правоволодільцю перешкоди в його реалізації, що потребує скасування самої державної реєстрації. Наприклад, за відсутності будь-яких-підстав був внесений запис про державну реєстрацію іпотеки і наявність такої нескасованої державної реєстрації іпотеки безпідставно обмежує право власника.

Разом з тим, необхідно визнати, що частина 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є лише, як судом вже зазначалось, процедурною нормою і сама безпосередньо не визначає ні переліку вищенаведених судом випадків, ні переліку способів захисту порушеного права. Тобто у суду відсутні підстави для звуженого тлумачення цієї процедурної норми і володілець речових прав не обмежений у можливості захисту своїх речових прав як в порядку процедурної норми п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так і процедурної норми частина 3 ст.26 цього Закону.

14.8.8. Суд також враховує, що правовий пуризм не може бути підставою для відмови в позові.

Так, у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що:

- диспозитивність це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 вказаної постанови);

- оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем, заявлені позивачем позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 114 вказаної постанови);

- враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (пункт 115 вказаної постанови);

- позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності на спірне нерухоме майно та протиправністю дій відповідача щодо позбавлення позивача такого права (звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами провадження у справі про банкрутство). Суди встановили порушення прав позивача відповідачем. У цьому разі відмова у позові виключно з причини відсутності посилання на певний спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, не відповідає завданню господарського судочинства (зокрема, щодо справедливого та своєчасного вирішення судом спорів), визначеному у частині першій статті 3 ГПК України (пункт 119 вказаної постанови).

Тобто із наведеного випливає, що позовна вимога, яка міститься у процедурній нормі частини 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за певних обставин не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту, якщо вона опосередковує такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, і якщо застосування такого способу захисту є ефективним відповідно до обставин конкретної справи.

Суд відмічає, що позовна вимога позивача у цій справі №372/4145/19 про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав за відповідачем-1 спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відновлення становища, яке існувало до порушення права позивача як іпотекодержателя, може бути належним способом захисту у цьому спорі, беручи до уваги, що позивач прагне відновити державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за відповідачем-2 (яка була припинена внаслідок державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем-1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287).

Оскільки, як вже суд зазначив вище в пункті 13.7, така позовна вимога як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав була передбачена процедурною нормою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент звернення позивача в листопаді 2019 до суду з даним позовом у справі № 372/4145/19), то у суду, виходячи із принципу «jura novit curia», наявні підстави для інтерпретації даної позовної вимоги в якості вимоги про скасування державної реєстрації прав, яка передбачена процедурною нормою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020, надалі - Закон).

Така перекваліфікація відповідає позовним вимогам позивача у цій справі та сама по собі не є виходом за межі позовних вимог, враховуючи, що:

1) текстуальні зміни процедурної норми статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які спрямовані на удосконалення порядку ведення державного реєстру, відбулись після подання позову позивачем у цій справі та під час її розгляду судами ;

2) у даному спорі вирішується спір про право цивільне із залученням усіх належних сторін спірних правовідносин; із підстав та предмету позову очевидним є те, що позивач цією вимогою прагне відновити становище, яке існувало до порушення його прав як іпотекодержателя, а саме поновити державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем-2 та припинити державну реєстрацію права власності відповідача-1 на це майно;

3) помилкова інтерпретація позивачем в позовній заяві в якості реституції такого належного способу захисту права, як відновлення становища, яке існувало до порушення, не звільняє суд від необхідності надати належну інтерпретацію позовній вимозі про скасування записів про проведену державну реєстрацію (про перекваліфікацію судом способу захисту порушеного права у позовній вимозі про повернення майна, який позивач в позовній заяві сформулював як «реституція», на такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, див.: постанову Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17);

4) відновлення становища, яке існувало до порушення, може бути належним способом захисту права у цьому спорі.

Водночас, навіть з урахуванням інтерпретації судом вимоги позивача про скасування записів про проведену державну реєстрацію в якості вимоги про скасування державної реєстрації прав, ця позовна вимога у даному спорі не може призвести до повного захисту прав позивача в даній справі. Це пояснюється двома причинами, а саме:

По-перше, відповідно до обставин справи порушення права позивача як іпотекодержателя та вибуття предмета іпотеки з володіння відповідача-2 у володіння відповідача-1 відбулось у 2 етапи: 1) спочатку 17.04.2015 на підставі нечинного рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2010 у справі №2-2389/10 відповідач-2 та відповідач-3 зареєстрували в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про їх право спільної власності на нерухоме майно; 2) тільки потім були укладені договори купівлі-продажу від 17.04.2015 №3284 та №3287 та 17.04.2015 була проведена державна реєстрація права власності на це нерухоме майно за відповідачем-1 на підставі цих договорів.

Тобто навіть у разі задоволення позову у цій справі про скасування судом державної реєстрації права власності за відповідачем-1, це призведе відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до повернення попередньої державної реєстрації права спільної власності на майно за відповідачем-2 разом з відповідачем-3. В той час як для відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача як іпотекодержателя, необхідно, щоб нерухоме майно (предмет іпотеки) було повернуто у власність саме відповідача-2 з метою продовження виконавчого провадження (боржником в якому є відповідач-2) по зверненню стягнення на належний боржнику на предмет іпотеки.

Отже, позовна вимога про скасування записів про проведену державну реєстрацію (вимога про скасування державної реєстрації) у цій справі не відновлює повністю становища, яке існувало до порушення, а отже є неналежним способом захисту права у цьому спорі, що є підставою для відмови в позові.

По-друге, досягнення кінцевого результату, який прагне позивач своєю позовною вимогою у цьому спорі повернення нерухомого майна у власність від відповідача-1 до відповідача-2 є неможливим без вирішення питання про добросовісність або недобросовісності відповідача-1 з дотриманням принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства.

Ця обставина є ключовою для правильного вирішення спору про право власності відповідача-1 чи відповідача-2 на спірне нерухоме майно та про право іпотеки позивача, але ця обставина не заявлена позивачем в якості підстави позову у цій справі.

Оскільки ця обставина є ключовою у цьому спорі і не заявлена в позовній заяві в якості підстави позову, то суд не може самостійно її встановлювати у межах справи №372/4145/19, оскільки в даній ситуації це призвело би до порушення принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, в т.ч. порушення процесуальних прав як самого позивача, так і відповідача-1, а саме.

14.9. На момент звернення позивача до суду з цим позовом в листопаді 2019 судова практика була сталою в питанні захищеності прав іпотекодержателя в разі відчуження іпотекодавцем предмета іпотеки третій особі (набувачу).

Судова практика ґрунтувалась на буквальному тлумаченні положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» щодо правих наслідків переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи. Суди з посиланням на статтю 23 Закону України «Про іпотеку» визнавали статус іпотекодавця за будь-яким набувачем іпотечного майна, незалежно від того, чи був набувач такого майна обізнаний із фактом обтяження майна іпотекою чи ні. Як зазначалось з цього приводу в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.05.2020 у справі №161/6253/15-ц, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна; таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 (провадження №6-201цс14), від 05.02.2014 (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у постанові від 09.02.2015 (провадження №54/315).

Тобто, станом на момент звернення позивача до суду з цим позовом (листопад 2019) позивачу-іпотекодержателю при зверненні до суду з позовом про захист своїх прав, які порушені внаслідок відчуження предмета іпотеки третій особі (набувачу) без згоди іпотекодавця, не потрібно було в якості підстави позову посилатись на обставини недобросовісності набувача нерухомого майна та їх доказувати, адже в будь-якому випадку іпотека не припинялась, навіть якщо набувач не знав про обтяження та був добросовісним набувачем.

Позивач, звертаючись до суду в листопаді 2019 з цим позовом у справі №372/4145/19, враховуючи підстави свого позову та його предмет («застосування наслідків недійсності нікчемного правочину»), також не посилався та не доказував недобросовісність набувача майна (відповідача-1), а позовні вимоги позивача у цій справі ґрунтуються виключно на факті нікчемності правочинів та правових наслідках нікчемності.

Відтак, предмет та підстава заявленого позивачем у цій справі №372/4145/19 позову не охоплюють обставини наявності у діях відповідача-1 добросовісності або недобросовісності при набутті нерухомого майна. Позивач в самій позовній заяві як на підставу позову не посилається на обставини та докази добросовісності чи недобросовісності відповідача-1 при набутті останнім нерухомого майна, оскільки, враховуючи також обраний позивачем предмет позову, ця підстава позову не була необхідною для пред`явлення позову.

Лише після того, як відповідач-1 подав відзив на позов в цій справі, у якому відповідач-1 послався на презумпцію добросовісності набуття нерухомого майна, очищеного від обтяжень, позивач у відповіді на відзив подав свої заперечення щодо цих доводів відповідача-1. Однак заперечення позивача у відповіді на відзив щодо доводів відповідача, викладених у відзиві, не тотожне пред`явленню позову із викладенням в позовній заяві підстав та предмету позову з посиланням на докази.

Виходячи із вимог ст.162 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо предмету спору та їх обґрунтування (у т.ч. підстави та предмет позову) мають бути визначені позивачем в позовній заяві, а відповідач (відповідачі) має право захищатись від пред`явленого позову.

Тобто, судом при розгляді справи №372/4145/19 в межах заявлених у ній підстав та предмету позову було встановлено, що відповідач-2 та відповідач-3 порушили права позивача-іпотекодержателя. Однак задоволення позовних вимог, спрямованих на повернення нерухомого майна від відповідача-1 відповідачу-2 (незалежно від конкретного предмету позову), є неможливим без такої підстави позову, як недобросовісність відповідача-1, але в позовній заяві у цій справі така підстава позову взагалі відсутня. При цьому відсутність такої підстави позову в позовній заяві, як недобросовісність набувача майно, сама по собі не означає, що набувач є добросовісним чи недобросовісним. Це лише означає, що позивач обставину добросовісності чи недобросовісності набувача майна не розглядав як підставу свого позову та не визначив її в позовній заяві в якості підстави позову, оскільки це і не вимагалось станом на момент звернення позивача з цим позовом.

Ця обставина добросовісності чи недобросовісності є ключовою, оскільки саме від неї залежить вирішення спору щодо виникнення чи не виникнення у відповідача-1 права власності на спірне нерухоме майно та чи набуте ним нерухоме майно очищене чи неочищене від іпотеки. Оскільки ця обставина добросовісності чи недобросовісності є вирішальною в питанні прав позивача, відповідача-1 та відповідача-2 на спірне нерухоме майно, то не вона не може розглядатись лише як одна із обставин, що підлягають дослідженню у справі з поміж інших, а вона сама має бути безпосередньою підставою позову в частині вимог позивача до відповідача-1.

Ця обставина добросовісності чи недобросовісності набувача майна може доводитись низкою інших похідних обставин (за яких обставин покупець дізнався про продаж; якому колу потенційних покупців була адресована оферта продавця; чи було відомо покупцю про обставини набуття майна самим продавцем; які були обставини укладення договору купівлі-продажу; порядок визначення ціни та проведення розрахунків; обізнаність чи не обізнаність покупця про судові справи, тощо) та доказів з дотриманням диспозитивності та змагальності, в т.ч. наданням усім учасникам справи можливості спростовувати доводи та докази, надані іншими учасниками.

14.10. Так, вже після звернення позивача в листопаді 2019 з даним позовом у справі №372/4145/19, Великою Палатою Верховного Суду ухвалена постанова у справі №922/2416/17 від 15.06.2021, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від її висновку, викладеного, зокрема, у постанові від 19.06.2019 справі №643/17966/14-ц.

У постанові Великої Палатою Верховного Суду у справі №922/2416/17 від 15.06.2021, зазначається, зокрема:

- в пункті 7.13: відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- в пункті 7.22: за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- в пункті 7.22: при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження;

- в пункті 9.8: у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Ці правові висновки постанови Великої Палатою Верховного Суду у справі №922/2416/17 від 15.06.2021 є суттєвими для вирішення правового конфлікту між позивачем, відповідачем-2 та відповідачем-1 у питанні того, хто є власником нерухомого майна відповідач-1 чи відповідач-2, та того, чи нерухоме майно є очищеним від іпотеки.

Вказані правові висновки постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2416/17 від 15.06.2021 щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку» та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" співвідносяться також з висновками Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 №8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин 1, 2 статті 23 Закону України "Про іпотеку").

У цьому Рішенні від 14.07.2020 №8-р/2020 Конституційний Суд України визнав такими, що відповідають Конституції України, положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, Конституційний Суд України зазначив, що:

- нормативне регулювання дає підстави стверджувати, що набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання;

- водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

14.11. Отже, після конкретизації Великою Палатою Верховного Суду у справі №922/2416/17 від 15.06.2021 правового висновку щодо застосування частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержателю при пред`явленні до третьої особи (набувача майна) позову про захист прав іпотекодержателя на іпотечне майно, запис про іпотеку якого був вилучений з реєстру на момент відчуження предмета іпотеки, в якості підстав такого позову недостатньо вказати та довести лише факт порушення прав іпотекодержателя у вигляді неотримання його згоди на відчуження предмета іпотеки. А й необхідно також, з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності, вказати та довести факт недобросовісності набувача майна, якщо відповідно до обставин останній знав або міг знати про наявність іпотеки (диспозитивне право іпотекодержателя на позов).

Набувач майна, в свою чергу, не позбавлений права заперечувати проти цих підстав та вимог іпотекодержателя, що включає право такого набувача-відповідача, з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності судочинства, не лише посилатись на презумпцію добросовісності набувача майна, а й посилатись та доказувати обставини, які свідчать про його добросовісність, а також заперечувати ті доводи та обставини, на які сам іпотекодержатель в позовній заяві посилається в якості підстав недобросовісності набувача в такому позові (диспозитивне право набувача майна на відзив на позов).

У зв`язку з цим, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, межі підстав та предмету позовних вимог позивача у цій справі №372/4145/19, а також враховуючи неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд у межах даної справи не встановлює обставини добросовісності чи недобросовісності відповідача-1 як набувача нерухомого майна та відмовляє позивачу в позові через неправильно обраний спосіб судового захисту порушеного права.

Самостійно перекваліфіковувати правовідносини сторін цього спору та застосовувати належний спосіб захисту суд у даній справі не вбачає можливим, оскільки це призведе до розширення підстав позову та зміни предмету позову, що порушить принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства. Застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача (відповідачів), так і щодо самого позивача. Як вказувалось у цьому контексті в рішенні Європейського суду з прав людини від 14.01.2021 у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12) у таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін; сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин.

При цьому суд також враховує, що позивач, якщо він вважає відповідача-1 недобросовісним набувачем майна, не позбавлений можливості звернутись в такому разі до суду з позовом до відповідачів з наданням обґрунтування своїм позовним вимогам та обставинам недобросовісності відповідача-1, а відповідач-1, в свою чергу, в такому разі не буде позбавлений права доводити добросовісність набуття майна з наданням обґрунтування своїм запереченням та можливістю спростовувати доводи та докази позивача.

15. Щодо належного способу захисту порушеного права іпотекодержателя:

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, правові висновки Верховного Суду, обставини даної справи та мотиви цього рішення, то, на переконання суду, ефективними способами захисту порушеного права позивача-іпотекодержателя можуть бути, залежно від конкретних обставин, наступні:

- позов іпотекодержателя про витребування іпотечного майна від третьої особи-набувача на користь боржника-іпотекодавця в порядку кондикції;

- позов іпотекодержателя про визнання права іпотеки як альтернативний спосіб захисту порушеного права іпотекодержателя, що випливає із положень ст.23 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною.

16. Висновки суду за результатом розгляду справи:

Позов задоволенню не підлягає з підстав неправильно обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Сплачений позивачем судовий збір за подання цього позову відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягає у зв`язку із відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст. 2, 7, 8, 11, 13, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, про застосування наслідків недійсності правочинів, а саме про:

- скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на садовий будинок - об`єкт житлової нерухомості реєстраційного номеру 31, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрованого 17.04.2015 о 17:49:00, номер запису про право власності 9410165, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович;

- скасування запису про державну реєстрацію змін об`єкта житлової нерухомості реєстраційного номеру 31, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрованого 30.09.2015 о 12:30:19; відомості внесені до реєстру 28.10.2015 11:17:36, ОСОБА_5 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, індексний номер 25636550;

- скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна реєстраційного номеру 31 земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0088, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин , СТ «Ветеран», зареєстрованого 17.04.2015 о 17:55:54, номер запису про право власності 94101224, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович.

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.09.2024.

Суддя О.О. Третьякова