СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Харків Справа № 914/2336/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Пчолкіна Л.В.

представники інших учасників справи не з`явились

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу АТ "ОТП Банк" (вх. № 1763 Х/1) та апеляційну скаргу ТОВ "НВО "А.Т.О.Р. (вх. № 1772 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 (повне рішення складено 01.07.2024), ухвалене у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В. у справі № 914/2336/23

за позовом Акціонерного товариства "ОТП Банк", м. Київ,

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", м. Харків,

2) ОСОБА_1 , м. Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "ОТП Банк", звернувся до Господарського суду Львівської області (справу передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області) з позовом до відповідачів, Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." та ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості у розмірі 5 305 689,74 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту 5 000 000,00 грн. та заборгованості по процентам 305 689,74 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує на невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." умов договору про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 від 29.06.2021 щодо своєчасного та в повному обсязі повернення тіла кредиту та сплати процентів за його користування. Крім того, в забезпечення виконання ТОВ "НВО "А.Т.О.Р." зобов`язань за кредитним договором між Акціонерне товариство "ОТП Банк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR 21-774/700 від 29.06.2021.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 04.08.2023 матеріали справи №914/2336/23 передано за територіальною підсудністю до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 914/2336/23 позов Акціонерного товариства "ОТП БАНК" задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" заборгованість за договором про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 від 29.06.2021, а саме за тілом кредиту у розмірі 1 284 330,07 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 19 264,95 грн. Відмовлено в частині позову 2 500 000,00 грн. у справі № 914/2336/23. Закрито провадження у справі № 914/2336/23 в частині стягнення 1 521 359,67 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- з матеріалів справи вбачається, що позивач перерахував першому відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 000,00 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами, тоді як перший відповідач не виконав в строк взяті на себе зобов`язання із повернення тіла кредиту та процентів;

- вже після подання позову, відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 215 669,93 грн та повне погашення заборгованості за процентами у розмірі 305 689,74 грн, а всього на суму 1 521 359,67 грн., у зв`язку з чим провадження в цій частині позову підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України;

- вимога про стягнення частини тіла кредиту в розмірі 2 500 000,00 грн. обґрунтовується позивачем у письмових поясненнях (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року), зокрема, договором про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020 та іншими доказами, що не були визначені як підстави позову у справі № 914/2336/23. Поряд з цим, суд розглядає справу в межах визначеного предмета та підстав позову, що сформовані в межах підготовчого провадження, тоді як долучені позивачем до пояснень (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року) документи фактично змінюють підстави позову, що є неможливим на етапі розгляду справи по суті, у зв`язку з чим у позові в частині стягнення з відповідачів 250 000,000 грн. слід відмовити;

- загальна сума заборгованості, що залишається непогашеною першим відповідачем на користь позивача за Кредитним договором складає 1 284 330,07 грн.;

- другий відповідач, уклавши із позивачем договір поруки № SR 21-774/700, зобов`язався відповідати перед позивачем як солідарний боржник за невиконання першим відповідачем зобов`язань, що виникли за Кредитним договором, а тому з першого та другого відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню 1 284 330,07 грн. непогашена заборгованість за тілом кредиту .

Позивач 17.07.2024, тобто у межах двадцятиденного строку, установленого ч.1 ст.256 ГПК України, через систему "Електронний суд" подав до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у частині відмови АТ "ОТП БАНК" у стягненні 2 500 000 грн; ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" 1 050 000,00 грн; стягнути з відповідачів судові витрати (сплачений судовий збір за подання позову у частині цих вимог) у сумі 15 750,00 грн; покласти на відповідачів судовий збір, сплачений за подання цієї апеляційної скарги.

Свою апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що умовами Кредитного договору, укладеного між позивачем та першим відповідачем, передбачено, що Бенефіціар має всі повноваження стягувати прострочену перед державою заборгованість та застосовувати інші інструменти врегулювання заборгованості (в тому числі, але не виключно, за рахунок реалізації предмета забезпечення) за Кредитом з метою погашення простроченої заборгованості перед бюджетом. Аналогічні положення містить й договір поруки, укладений позивачем з другим відповідачем. У зв`язку з цим позивач вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення суми сплаченої гарантії в рамках даної судової справи, оскільки ці суми виходять за межі визначених підстав позову, так як їх стягнення ґрунтується на договорі про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020 та іншими доказами, що не були визначені в якості підстави позову у справі № 914/2336/23.

При цьому, на думку позивача, визначення у позові суми сплаченої гарантії як тіла кредиту за наявності доказів існування цієї суми боргу на час розгляду справи та права позивача на її стягнення з відповідачів у зв`язку із порушенням умов Кредитного договору, є підставою для стягнення суми. Відмова у позові лише з тієї формальної підстави, що сума гарантії визначена як тіло кредиту, не є обґрунтованою, адже суд не зв`язаний лише доводами та прохальною частиною цієї позовної заяви та згідно з принципом jura novit curia мав самостійно застосувати право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "ОТП Банк" на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі №914/2336/23, призначено справу до розгляду на "03" вересня 2024 р. на 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань. № 132.

Перший відповідач, ТОВ "НВО "А.Т.О.Р.", 18.07.2024, тобто у межах двадцятиденного строку, установленого ч.1 ст.256 ГПК України, через систему "Електронний суд" також подав до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення скасувати в частині стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" заборгованості за договором про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 від 29.06.2021, а саме за тілом кредиту у розмірі 1 284 330,07 грн, а також судових витрат (сплачений судовий збір) у розмірі 19 264,95 грн; прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу перший відповідач обґрунтовує тим, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції після ознайомлення із змістом Договору поруки № 8К 21-774/700 від 29 червня 2021 року і конкретно- із п. 19.1 договору у дружини другого відповідача виникли сумніви в тому, що на цьому документі дійсно стоїть її підпис. При цьому як другий відповідач, так і його дружина зазначили, що вони не впевнені в тому, що вона підписала саме той договір поруки, копію якого позивач додав до позовної заяви і яким позивач обґрунтовує позовні вимоги до другого відповідача.

Крім того, перший відповідач, дослідивши зміст договору поруки, встановив, що підпис на цьому договорі не належить ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він заявив клопотання про витребування оригіналу договору поруки та призначення судової експертизи підпису на цьому договорі. Проте місцевий господарський суд відмовив у задоволенні зазначених клопотань, припустившись порушення ст. 6 Європейської Конвенції із захисту прав людини та основних свобод, ст.129 Конституції України та ст. 13 ГПК України.

Разом з цим, як вважає перший відповідач, показання свідків, на які посилався позивач і на яких ґрунтується рішення суду першої інстанції, не можуть бути визнані достатніми та об`єктивними доказами, оскільки ці особи не можутьвважатися безсторонніми та об`єктивними оскільки вони є працівниками позивача, а отже можуть знаходитися під можливим тиском з боку керівництва позивача; зазначені особи, як стверджує позивач, не тільки є його працівниками, але й безпосередньо приймали участь в укладенні договору, отже, мають чітку особисту зацікавленість підтвердити, що все відбувалось за встановленою банком процедурою.

Іншою ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р. на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 914/2336/23, об`єднано апеляційні скарги ТОВ "НВО "А.Т.О.Р." та АТ "ОТП БАНК" в одне апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на "03" вересня 2024 р. на 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань. № 132.

Також зазначеною ухвалою встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу першого відповідача - 10 днів (з урахуванням вимог статті 263 ГПК України) з дня вручення даної ухвалу.

Зазначену ухвалу в електронному вигляді позивач отримав у своєму електронному кабінеті в системі «Електронний суд» 22.07.2024, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа (том ІІ, а.с. 188), отже останнім днем для подання відзиву на апеляційну скаргу першого відповідача є 01.08.2024 включно.

26.07.2024 через систему «Електронний суд» позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти доводів апеляційної скарги першого відповідача заперечує, просить залишити її без задоволення в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредита в сумі 1 284 330, 07 грн і рішення в цій частині - залишити без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що:

- ані ОСОБА_1 , ані його дружиною не було надано доказів підписання іншої редакції договору поруки чи згоди на його укладення, аніж та, що додана до позовної заяви;

-. наявне рішення суду, що набрало законної сили у справі №922/305/24 про відмову ОСОБА_2 у визнані недійсним договору поруки № ЗК 21-7741. У даній справі ОСОБА_2 також не змогла довести той факт, що вона не підписувала згоду на укладення договору поруки;

- позивач не вбачає підстав для того, щоб сумніватися у справжності даного договору й надав належні докази на підтвердження того, що саме цей договір було укладено того дня, зокрема, цей факт підтвердили працівники позивача, які безпосередньо готували текст договору та організовували його підписання.

Представник позивача в судовому засіданні 03.09.2024 підтримав апеляційну скаргу позивача та заперечував проти вимог та доводів апеляційної скарги першого відповідача.

Представник першого відповідача в судове засідання 03.09.2024 не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа (ухвал Східного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 року за вх. №1763 Х/1 та вх..№ 1772 Х/1) (а.с. 166, 189).

Представник другого відповідача в судове засідання 03.09.2024 також не з`явився, направлена на його адресу копія ухвали від 22.07.2024 (вх..№1763 Х/1), якою було об`єднано апеляційну скаргу першого відповідача та апеляційну скаргу позивача в одне провадження та призначено справу до розгляду в даному судовому засіданні, повернулася на адресу суду із позначкою підприємства зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Копія зазначеної ухвали була направлена на адресу другого відповідача: вул. Фізкультурна, 13, м. Харків, 61085, яка ним зазначена у відзиві на позов (вх..№0803 від 12.04.2024) (том ІІІ, а.с. 17) та в запереченнях на позов (вх..№11755 від 03.05.2024) (том ІІІ, а.с. 74).

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Окрім цього, другий відповідач - ОСОБА_1 є директором юридичної особи першого відповідача ТОВ "НВО "А.Т.О.Р.", який через електронний кабінет отримав ухвали Східного апеляційного господарського суду від 22.07.2024, якими було призначено розгляд справи в даному судовому засіданні, а отже мав змогу ознайомитися із змістом.

До того ж, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже другий відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення даного судового засідання.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання 03.09.2024 судом обов`язковою не визнавалась, у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги позивача та першого відповідача в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами за відсутністю зазначених представників сторін.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 29 червня 2021 року між АТ "ОТП Банк" (банком) та ТОВ "НВО "А.Т.О.Р." (позичальником), укладено договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 (надалі - Кредитний договір), відповідно до пункту 2 якого банк надає на вимогу клієнта банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в Договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі, своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку.

Банківською послугою є послуга банку на користь клієнта щодо надання банком банківського кредиту у формі Кредитної лінії відповідно до умов чинного законодавства України, банківської ліцензії Банку, а також Договору, проте, якщо інше прямо не вказано в Договорі, до них не належить зобов`язання Банку перед Клієнтом згідно із договором(ами) банківського рахунку та/або депозитним(и) договором(ами).

Умовами надання кредиту 1 є: вид банківської послуги: Кредитна лінія (п.1.1.1.1. Договору); ліміт банківської послуги: 5 000 000,00 грн (п. 1.1.1.2. Договору).

Дата припинення чинності лімітом банківської послуги - 28.06.2024 року включно (п. 1.1.1.4. Договору).

Стандартний розмір та тип процентної ставки - змінювана процентна ставка (до якої відносяться Базова процентна ставка/компенсаційна ставка);

п. 1.1.1.6.1. Стандартний розмір базової процентної ставки Індекс UIRD (3 міс.) + 6% річних. Протягом строку дії Договору банк має право ініціювати зміну Стандартного розміру процентної ставки в порядку передбаченому в пункті 5 Договору;

п. 1.1.1.6.2. Договору: стандартний розмір Компенсаційної процентної ставки: станом на дату укладання Договору: 0 (нуль)/ 6 (шість)% річних. Вказаний розмір може змінюватися у порядку, визначеному пунктом 5.2. Договору;

п. 1.1.1.9: день нарахування процентів: останній календарний день місяця. Генеральний строк становить період з дати укладення Договору до 28.06.2024 включно. Банком було перераховано позичальнику кредитні кошти згідно із меморіальними ордерами на загальну суму 5 000 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав свої зобов`язання, передбачені Кредитним договором перерахував першому відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 000,00 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами (т. 1 а.с. 37-43) та випискою по рахунку.

При цьому, окремо пунктом п. 5.2. Кредитного договору передбачено умови та порядок надання державної підтримки у вигляді компенсації процентів.

Для Кредитів з цільовим призначенням, визначеного п. 1.1. Договору та підпунктом 3 пункту 12 Порядку № 28, компенсація процентів надається на користь клієнта з метою зниження його фактичних витрат на сплату Базової процентної ставки до рівня 3 (три) відсотки річних.

Пунктом п. 5.3. Кредитного договору передбачено, що клієнт позбавляється права на отримання Державної підтримки за Програмою з дати виявлення Банком та/або Фондом будь-яких з подій: з урахуванням умов Програми призупиняється надання Компенсації процентів Клієнту, якщо він допустить прострочення більше ніж на 15 (п`ятнадцять) календарних днів виконання зобов`язань зі сплати процентів (їх частини) та/або з повернення Кредиту (його частини), або з інших підстав, які передбачені або будуть передбачені умовами Програми.

20 березня 2023 року позивачем складено та направлено першому відповідачу засобами поштового оператора АТ "Укрпошта" досудову вимогу № 73-1-4-А00-4-0/103 з проханням про сплату основного боргу за тілом кредиту у розмірі 5 000 000,00 грн. та 305 689,74 грн заборгованості з процентів у повному обсязі протягом 7 (семи) банківських днів з дня пред`явлення банком вимоги вих. № 73-1-4-А00-40/103 від 20.03.2023 року.

Дані зобов`язання на день направлення даної позовної заяви не виконані позичальником.

Станом на 20.04.2023 року заборгованість ТОВ "НВО "А.Т.О.Р." за Кредитним договором в сумі 5 305 689,74 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту 5 000 000,00 грн. та заборгованість по процентам 305 689,74 грн.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR 21-774/700 від 29.06.2021 року (надалі - "Договір поруки"), відповідно до умов якого в силу поруки, створеної відповідно до умов Договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов`язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов`язань клієнтом. Порукою забезпечуються виконання Боргових зобов`язань у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 Договору поруки клієнт і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники.

Позивач 05.06.2023 року звернувся до поручителя з вимогою погасити заборгованість за позичальника, а саме із досудовою вимогою вих. № 73-3-2/3888 від 05.06.2023 року. Дані зобов`язання на день направлення даної вимоги не виконані ані позичальником, ані поручителем.

Зважаючи на вищенаведені обставини, позивач звернувся із позовом у даній справі про з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." та ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 5 305 689,74 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту 5 000 000,00 грн та заборгованості по процентам 305 689,74 грн.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, із змістом якої кореспондуються і приписи статті 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вже зазначалося, позивач на виконання своїх зобов`язань по Кредитному договору перерахував першому відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 000,00 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами (т. 1 а.с. 37-43).

Проте, перший відповідач не виконав в строк взяті на себе зобов`язання із повернення тіла кредиту та процентів.

У зв`язку із цим 20 березня 2023 року позивачем складено та направлено першому відповідачеві засобами поштового оператора АТ "Укрпошта" досудову вимогу № 73-1-4-А00-4-0/103 з проханням про сплату основного боргу за тілом кредиту у розмірі 5 000 000,00 грн. та 305 689,74 грн заборгованості з процентів.

Як повідомлено позивачем у додаткових поясненнях у справі (вх..№16154 від 21.06.2024), вже після подання позову відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 215 669,93 грн та повне погашення заборгованості за процентами у розмірі 305 689,74 грн, а всього на суму 1 521 359,67 грн., що також підтверджується виписками по рахунках (том IV, а.с. 91-95) та меморіальними ордерами том IV, а.с. 96-108).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

Враховуючи факт сплати відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 215 669,93 грн та повне погашення заборгованості за процентами у розмірі 305 689,74 грн., предмет спору в цій частині позову перестав існувати, у зв`язку з чим місцевий господарський суд цілком правомірно закрив провадження в зазначеній частині позову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Щодо 1 284 330,07 грн. залишку непогашеної заборгованості за Кредитним договором, то оскільки відповідачами не надано жодних доказів на її спростування або сплати, то місцевий господарський суд дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для її стягнення з відповідачів.

Що стосується 2 500 000,00 грн. сплаченої гарантії, то колегія суддів зазначає про таке.

Як вказує позивач у своїх поясненнях (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року), боргові зобов`язання за Кредитним договором забезпечені державною гарантією відповідно до Договору про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020.

При цьому, як вказує позивач, у зв`язку із порушенням умов Кредитного договору першим відповідачем, 05 травня 2023 року АТ "ОТП Банк" отримав часткове відшкодування від Гаранту, Міністерства фінансів України, у сумі 2 500 000 грн, яке було зараховано на часткове погашення тіла кредиту, що підтверджується меморіальним ордером № 6679349 від 05 травня 2023 року.

До пояснень позивач надав копію договору про надання державної гарантії на портфельній основі №13110-05/262 від 31.12.2020 (далі Договір про надання гарантії), відповідно до умов пункту 2.1 цього договору Міністерство фінансів України, гарант, на умовах цього договору та в межах ліміту Гарантії надає на користь АТ "ОТП Банк", бенефіціара, безвідкличну гарантію з метою гарантування виконання принципалами частини своїх грошових зобов`язань за кредитними договорами, включеними до Портфеля.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у стягненні з відповідачів 2 500 000,00 грн. сплаченої гарантії, виходив з того, що вимога про її стягнення обґрунтовується, зокрема, договором про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020 та іншими доказами, що не були визначені як підстави позову у справі № 914/2336/23. Поряд з цим, як зауважив суд першої інстанції, суд розглядає справу в межах визначеного предмета на підстав позову, що сформовані в межах підготовчого провадження, тоді як долучені позивачем до пояснень (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року) документи фактично змінюють підстави позову, що є неможливим на етапі розгляду справи по суті.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого господарського суду, виходячи з такого.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак, зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 916/1764/17).

Як вже зазначалося, в самому Кредитному договорі у пункті 2.1 договору встановлені загальні умови надання гарантії, які, в свою чергу, передбачають, що: боргові зобов`язання за цим Договором можуть бути частково забезпечені Гарантією, в такому випадку Гарант на умовах Договору про надання державної гарантії на портфельній основі надає на користь Бенефіціара безвідкличну Гарантію з метою гарантування виконання Принципалом частини своїх грошових зобов`язань перед Бенефіціаром за Договором, включеними до Портфеля.

У разі настання Гарантійного випадку Гарант зобов`язаний сплатити на користь Бенефіціара ССГ (суму страхової гарантії) згідно з вимогами Договору про надання державної гарантії на портфельній основі. Включення Кредиту за Договором до Реєстру свідчить про те, що зобов`язання за таким Кредитом за Договором є такими, що частково забезпечені Гарантією з дати першого включення такого Кредиту до Реєстру.

Також пунктом 12.2 Кредитного договору встановлено, що до Гаранта, що перерахував на користь Бенефіціара суми сплати за гарантією, переходять права вимоги належного виконання боргових зобов`язань в частині сплачених ним сум та нарахованої згідно умов Договору пені. Ці права вимоги виконання боргових зобов`язань та пені вважаються простроченою заборгованістю Принципала перед бюджетом.

Окрім цього, даним пунктом Кредитного договору встановлено, що у разі здійснення Гарантом виплати суми ССГ (суми страхової гарантії) за будь-яким Проблемним кредитом Бенефіціар зобов`язується відобразити в обліку виникнення заборгованості Принципала перед бюджетом на суму здійсненої Гарантом виплати ССГ та повинен застосувати інструменти врегулювання заборгованості (в тому числі, але не виключно, за рахунок реалізації предмета забезпечення) за таким Проблемним кредитом.

Поряд з цим, згідно з цим пунктом Кредитного договору, з метою реалізації зворотної вимоги (регресу) Гаранта до Принципала та на виконання вимог статті 17 Бюджетного кодексу України та вимог, передбачених Договором про надання державної гарантії на портфельній основі, Бенефіціар (тобто Банк), виступаючи на підставі Порядку надання фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 №28 та Договору про надання державної гарантії на портфельній основі, зобов`язується, зокрема :

- застосовувати інструменти врегулювання заборгованості (в тому числі, але не виключно, за рахунок реалізації предмета забезпечення) за проблемним кредитом з метою погашення простроченої заборгованості перед бюджетом та зобов`язанням позичальника зі сплати пені, нарахованої відповідно до пункту 12.3. цього Договору за таким проблемним кредитом;

- здійснювати заходи щодо стягнення суми, сплаченої Гарантом, з усіма процесуальними правами, що надаються позивачу в судах.

Отже, виходячи із вищенаведених умов Кредитного договору, у разі сплати Гарантом заборгованості першого відповідача (Принципала) за даним договором Гарант (Кабінет міністрів України) в порядку набуває право зворотної вимоги (регресу) до Принципала (першого відповідача) і в такому разі Бенефіціар (Банк) наділяється правом та зобов`язаний пред`явити в інтересах Гаранта позов до суду про стягнення з Принципала сплаченої Гарантом суми заборгованості. При цьому у такій процедурі Банк наділяється статусом позивача (з певними обмеженнями, які стосуються права відмовлятися від позову та підпису заяв про відмову від порушення провадження у справі про банкрутство, підпису заяв про відмову від заявлення грошової вимоги до боржника, відмови від позову, визнання позову, зменшення розміру позовних вимог.

Отже, нормами Кредитного договору, на якій позивач з самого початку посилався в позовній заяві в обґрунтування підстав позову, в достатній мірі врегульовано питання стягнення з Позивальника (Принципала) в порядку регресу коштів, сплачений Гарантом Банку (Бенефіціару).

Разом з цим, цим же Кредитним договором саме на Банк (позивача у даній справі) покладено обов`язок звернення з вимогою до Позивальника (Принципала), тоді як Гарант (Кабінет Міністрів України) за умовами Кредитного договору є лише отримувачем коштів, за стягненням яких до суду звертається Банк в статусі позивача. Тобто врегульований у Кредитному договорі порядок звернення Банку до Принципала , в тому числі і через суд, із вимогою про сплату суми гарантії визнає Банк і Принципала активними суб`єктами цієї процедури, тоді як Гаранту відведено суто роль отримувача коштів.

Наведене свідчить про те, що позивач при поданні пояснень (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року) не змінював обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, а фактично доповнив їх новими обставинами при збереженні первісних обставин і подання таких пояснень не потягло зміну суб`єктного складу у справі.

На думку колегії суддів, такий правочин, укладений на підставі правової конструкції, впровадженої законодавчою владою та КМУ і покликаною полегшити державі стягнення гарантованих сум, носить характер змішаного і містить елементи комісії. Однак, незалежно від опису і класифікації цього правочину, він має дві безспірні характеристики: 1) він надає Банку право звернутись за стягненням гарантованих сум, сплачених державою, від власного імені і з усіма правами позивача; 2) цей правочин не несе ознак нікчемності, є оспорюваним, і жодний з учасників правовідносин не оскаржував цей правочину у судах.

За таких умов колегія суддів не вбачає підстав втручатись у приватно-правові відносини і заперечувати право Банку на реалізацію повноважень, наданих йому законом, актами виконавчої влади і договором.

Отже позов в частині стягнення з відповідачів 2500 000,00 грн. виплаченої гарантії є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо того, що позивач у позові просить стягнення з відповідачів 2 500 000,00 грн. сплаченої гарантії у складі заборгованості із повернення тіла кредита за наявності у справі доказів існування цієї суми боргу на час розгляду справи та права позивача на її стягнення з відповідачів у зв`язку із порушенням умов Кредитного договору, колегія суддів зазначає, що це не може бути підставою для відмови у стягненні цієї суми, зважаючи на таке.

Відповідно до принципу «Jura novit curia» (з лат. «суд знає закони») суд є вільним самостійно вибирати, які закони слід застосувати для вирішення розглянутого спору.

Принцип «jura novit curia» фактично містить у собі декілька тезисів: 1) суд знає право; 2) суд здійснює самостійне дослідження норм права незалежно від посилань сторін на них; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин, як вони подані суду сторонами, що є відображенням максими «da mihi factum, dabo tibi jus» - сторони мають надавати виключно фактичні обставини, а правову оцінку їм надає суд. У зв`язку із зазначеним, виходячи з широкого тлумачення, «jura novit curia» включає в себе не тільки факт того, що суду відоме право, але й самостійний пошук права для правильної оцінки фактичних обставин і застосування права судом.

Велика Палата у постанові від 15.06.2021 у справі 904/2756/19 зокрема, зазначила, що активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.

Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Крім того у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Отже сам по собі факт помилкового зазначення позивачем суми сплаченої гарантії, яка підлягає стягненню в порядку зворотної вимоги як частини тіла кредиту не може бути підставою для відмови у цій частині вимог позовних вимог.

Тому колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про відмову у стягненні з відповідачів 2 500 000,00 грн. сплаченої гарантії, а тому рішення місцевого господарського суду в зазначеній частині слід скасувати із прийняттям нового судового рішення , яким позов цій частині задовольнити.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, 29 червня 2021 року між Акціонерним товариством "ОТП Банк", Банком, та ОСОБА_1 , поручителем, укладено договір поруки № SR 21-774/700 (далі Договір поруки), відповідно до пункту 2 якого в силу поруки, створеної відповідно до умов Договору поруки, Поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов`язань. Борговими зобов`язаннями за цим Договором поруки є всі ті/або кожне з платіжних (грошових) та/або неплатіжних зобов`язань (вимог), що забезпечуються порукою за Договором поруки. Серед іншого, включають зобов`язання клієнта перед банком та/або будь-якої третьої особи згідно з умовами договору. Під договором розуміється договір про надання банком банківської послуги клієнту, зі всіма змінами, додатками там доповненням до нього, реквізити якого вказані в пункті 20 Договору поруки. У пункті 20 Договору поруки містяться реквізити першого відповідача та Кредитного договору. Згідно із п. 3 Договору поруки клієнт та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники.

Отже другий відповідач зобов`язався відповідати перед позивачем як солідарний боржник за невиконання першим відповідачем зобов`язань, що виникли за Кредитним договором.

Як вже зазначалося, другий відповідач частково не виконав взяті на себе зобов`язання із погашення заборгованості за тілом кредиту та суми сплаченої гарантії.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже з другого відповідача та першого відповідача як із солідарних боржників за Кредитним договором підлягає стягненню 1 284 330,07 грн. заборгованістю за тілом кредиту (по 642 165,03 грн.) та 2 500 000,00 грн. суми сплаченої гарантії ( по 2500 000,00 грн.) .

Щодо посилання першого відповідача на те, що з 24.02.2022 рф суттєво розширила межі та інтенсивність збройної агресії проти України, яка триває з 2014 року, що стало наслідком закриття підприємства, і, як наслідок, неможливістю виконання зобов`язання, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

24.02.2022 росією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №2263-IX від 22.05.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 922/2475/21 констатує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановлений) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Окрім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 вересня 2023 року по справі № 910/7679/22 зазначив, що ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія РФ проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Також, у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено, що лист ТПП від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Отже, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Перший відповідач не надав до суду доказів на підтвердження того, що форс-мажорні обставини, засвідчені листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, поширюються саме на правовідносини, що є предметом судового розгляду у даній справі. Так само, відповідачем не доведено, що форс-мажорні обставини впливають у даному конкретному випадку на виконання ним зобов`язань.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, перший відповідач не надав доказів, які б підтвердили поширення на нього форс-мажорних обставин.

Перший відповідач у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції після ознайомлення із змістом Договору поруки № 8К 21-774/700 від 29 червня 2021 року і конкретно- із п. 19.1 договору у дружини другого відповідача виникли сумніви в тому, що на цьому документі дійсно стоїть її підпис. При цьому як другий відповідач, так і його дружина зазначили, що вони не впевнені в тому, що вона підписала саме той договір поруки, копію якого позивач додав до позовної заяви і яким позивач обґрунтовує позовні вимоги до другого відповідача.

Крім того, зазначив, що перший відповідач, дослідивши зміст договору поруки, встановив, що підпис на цьому договорі не належить ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він заявив клопотання про витребування оригіналу договору поруки та призначення судової експертизи підпису на цьому договорі. Проте місцевий господарський суд відмовив у задоволенні зазначених клопотань, припустившись порушення ст. 6 Європейської Конвенції із захисту прав людини та основних свобод, ст.129 Конституції України та ст. 13 ГПК України.

Проте колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 99 ГПК України, Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження і такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

У рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Слід зазначити, що другим відповідачем не було надано суду оригіналів ані кредитного договору, ані договору поруки в редакції, які на його думку були підписані із тексту яких у суду могли б виникнути сумніви щодо факту підписання тієї редакції Кредитного договору та Договору поруки, які додані до позовної заяви.

До того ж, на підтвердження факту підписання другим відповідачем та його дружиною саме того договору, що наявний у матеріалах справи редакції позивачем надано письмові пояснення працівників АТ «ОТП Банк», що безпосереднього готували проект вказаного договору поруки та були присутні під час підписання вказаного договору поруки.

Зокрема, ОСОБА_3 , у порядку ст. 88 ГПК України, надала письмові пояснення, що проект договору поруки, що був підписаний 21.06.2021 р. був підготовлений нею за затвердженою у Банку типовою формою, згода чоловіка/дружини поручителя - фізичної особи, що міститься у п. 19.1. є його невід`ємною частиною та підписується саме в такій редакції у всіх аналогічних випадках. Жодних змін до цієї редакції проекту договору у даному випадку не вносилося. Договір було роздруковано нею у двох примирниках: один -для Банку, один - для поручителя, обидва примірники договору поруки є ідентичними за текстом.

Інший співробітник Банку ОСОБА_4 також надав пояснення у порядку ст. 88 ГПК України, в яких повідомив, що був особисто присутнім при підписанні 21.06.2021 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 саме тієї редакції договору, що наявна в матеріалах справи, оскільки обидва примірники договору були ідентичними за текстом та підписані одночасно. Зокрема, ОСОБА_4 пояснив, що підписання оспорюваного договору поруки у редакції, що міститься у матеріалах справи було здійснено особисто дружиною Відповідача 2 у відділенні АТ «ОТП Банк» у м. Харків 29.06.2021 р. після ідентифікації її особистості на підставі паспорту громадянина України, зі збереженням засвідчених особисто нею копії паспорту у справі клієнта. Підписання самого договору поруки № 8К. 21-774/700 ОСОБА_1 , як і згода чоловіка/дружини поручителя - фізичної особи, що міститься у п. 19.1. Договору поруки ОСОБА_2 відбувалося одночасно, у його присутності.

При цьому, для підготовки договору використовується типова форма такого договору, що погоджена у Банку. Типова форма договору поруки затверджена у банку є ідентичною тій редакції договору поруки, що міститься у матеріалах справи.

Посилання першого відповідача на те, що співробітники Банку є зацікавленими особами та можуть знаходитися під тиском роботодавця, не підтверджені жодними доказами. До того ж стаття 67 ГПК України визначає чіткий перелік осіб не можуть бути допитані як свідки, до якого не входить категорія осіб, які є працівниками учасника процесу.

Окрім цього, Верховний Суд у своїх постановах (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 р. у справі №390/34/17 (провадження №61 22 315сво18), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2019 у справі №903/394/18 та від 17.11.2018 у справі №911/205/18) наголошував, що поведінка учасників господарських та цивільних правовідносин не повинна суперечити принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)».

Разом з цим, як правильно встановив місцевий господарський суд, у відзиві на позов перший відповідач в особі ОСОБА_1 зазначив наступне: "Дійсно, 29.06.2021 між позивачем та першим відповідачем був укладений Договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2. Кредит був виданий позивачем і отриманий першим відповідачем". Проте у запереченнях на відповідь на відзив другого відповідача, ОСОБА_1 , зазначено, що другий відповідач не визнає справжність свого підпису у Кредитному договорі. Тобто, ТОВ "НВО "А.Т.О.Р." в особі ОСОБА_1 , спочатку зазначає про те, що між сторонами було дійсно укладено договір і отримано кошти, а вже у запереченнях на відповідь на відзив ОСОБА_1 зазначає, що підпис у Кредитному договорі проставлений не ним, що є суперечливою поведінкою, яка є недопустимою.

Також слід зазначити, що 25.04.2024 рішенням господарського суду Харківської області, відмовлено повністю у задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки № SR 21-774/700 від 29.06.2021. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Як вбачається із сайту судової влади, на дане рішення не подано апеляційну скаргу.

Отже, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, сумніви другого відповідача та його дружини, відсутність в них жодних інших редакцій договору поруки, а також суперечлива поведінка першого та другого відповідача щодо визнання факту підписання Кредитного договору, в забезпечення якого укладено Договір поруки, не можуть переважити над наданими позивачем доказами, що свідчать про підписання 29.06.2021 ним та другим позивачем, а також його дружиною саме тієї редакції договору поруки, що додана до позовної заяви.

Отже існує рішення суду, що набрало законної сили у справі №922/305/24 про відмову ОСОБА_2 у визнані недійсним договору поруки № ЗК 21-7741 року, тобто зазначені справі ОСОБА_2 не змогла довести той факт, що вона не підписувала згоду на укладення договору поруки

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 2 500 000, 00 грн., неповністю дослідив обставини, які мають значення для справи та порушив норми матеріального процесуального права, у зв`язку з чим дане рішення в зазначеній частині підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів солідарно 1 050 000,00 грн.

В решті рішення господарського суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене при повному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи та з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з відрядженням судді Тихого П.В. повний текст постанови складено 16.09.2024.

Керуючись статтями 129, 270, 270, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АТ "ОТП Банк" на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 914/2336/23 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 914/2336/23 скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 2 500 000, 00 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." (61033, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 317; ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" (01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 43; ) 1 050 000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." (61033, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 317; ) на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" (01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 43; ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 15 750,00 грн.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 914/2336/23 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ТОВ "НВО "А.Т.О.Р. на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 914/2336/23 залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." (61033, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 317; ) на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" (01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 43; ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 18 900,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.09.2024.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя П.В. Тихий