ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024м. ХарківСправа № 953/4958/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Катречко Д.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом фізичної особи ОСОБА_1
до відповідача 1 фізичної особи ОСОБА_2 , відповідача 2 Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний", 65059, м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрова Тетяна Андріївна, АДРЕСА_1
провизнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача: Колісніченко А.С. (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів);

відповідача 1: Жук Є.Г.;

відповідача 2: Пахомов І.Ю. (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів);

3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрової Тетяни Андріївни: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році фізична особа ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду у м. Харкові із позовом до фізичної особи ОСОБА_2 (відповідач 1), Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" (відповідач 2) про:

- визнання недійсним договору купівлі - продажу від 21.02.2020 року квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Південний";

- скасування рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року) на квартиру АДРЕСА_2 ;

- поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_2 .

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року у справі № 953/4958/20 (провадження № 61-1267св23) касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний», третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрової Тетяни Андріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію прав закрито. Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесений до юрисдикції господарського суду. Роз`яснено ОСОБА_1 , що вона має право протягом десяти днів із дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 953/4958/20 (провадження № 61-1267св23) заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Колісниченка Артура Сергійовича про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу № 953/4958/20 передано для продовження розгляду до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя (суддя-доповідач): Ємельянова О.О.

Відповідно до частин 6, 7 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

На виконання вищезазначених вимог Господарського процесуального кодексу України судом було здійснено запит до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо надання інформації, щодо зареєстрованого місця проживання відповідача 1.

01.05.2024 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області через канцелярію суду надійшла відповідач на запит суду (вх. № 11483/24).

Ухвалою суду від 06.05.2024 року позовну заяву фізичної особи ОСОБА_1 (№ 953/4958/20) залишено без руху. Встановлено фізичній особі ОСОБА_1 строк на усунення недоліків позовної заяви - п`ять дні з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

13.05.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 12420/24) про усунення недоліків. Також позивачем до заяви додано уточнену позовну заяву у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України у якій останній, просить суд:

1. Визнати недійсним договір купівлі - продажу від 21.02.2020 року квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Південний";

2. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року) на квартиру АДРЕСА_2 ;

3. Поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_2 та визнати ОСОБА_1 добросовісним набувачем цієї квартири.

Ухвалою від 16.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05 червня 2024 року. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрову Тетяну Андріївну.

29.05.2024 року від відповідача 2 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 13866) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

30.05.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 13997/24).

30.05.2024 року від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 13998/24) про призначення подальших судових засідань в режимі відеоконференції.

30.05.2024 року від відповідача 2 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 14038/24).

Ухвалою суду від 31.05.2024 року заяву (вх. № 13866 від 29.05.2024 року) відповідача 2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції - задоволено частково. Клопотання (вх. № 13998/24 від 30.05.2024 року) представника позивача про призначення подальших судових засідань в режимі відеоконференції - задоволено частково.

04.06.2024 року від відповідача 1 через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 14444/24).

05.06.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 14523/24) про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 05.06.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву 19 червня 2024 року о(б) 12:40 год. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 05.06.2024 року та усне клопотання представника відповідача 2 про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

18.06.2024 року від відповідача 1 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №15854/2).

Ухвалою суду від 19.06.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом відповідно до вимог частини 3 статті 177 господарського процесуального кодексу України за власної ініціативи продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів. Ухвалою суду від 19.06.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву на 17 липня 2024 року о(б) 13:00 год. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 19.06.2024 року та усне клопотання представника відповідача 2 про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

05.08.2024 року від представника відповідача 2 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 19551) в порядку статті 197 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 05.08.2024 року, заяву (вх. № 19551 від 05.08.2024 року) представника відповідача 2, в порядку статті 197 Господарського процесуального кодексу України - задоволено.

Ухвалою суду від 14.08.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до 21 серпня 2024 року о(б) 11:00 год. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 14.08.2024 року та усне клопотання представника відповідача 2 про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

20.08.2024 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 20934/24) про зміну представника, який буде брати участь у справі в режимі відеоконференції.

21.08.2024 року від відповідача 2 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 21017/24).

Ухвалою суду від 21.08.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, у зв`язку із неявкою у судове засідання з розгляду справи по суті уповноважених представників відповідача 1, відповідача 2 та 3-ї особи, суд для повного та всебічного розгляду справи дійшов висновку про оголошення перерви з розгляду справи по суті до 04 вересня 2024 року о(б) 10:30 год. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 21.08.2024 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

26.08.2024 року від представника відповідача 2 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 21276/24 від 26.08.2024 року).

Ухвалою суду від 26.08.2024 року заяву (вх. № 21276/24 від 26.08.2024 року) представника відповідача 2 - задоволено частково.

Присутній у судовому засіданні представник позивача (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів) надав усні пояснення щодо позовних вимог, та просив суд позов задовольнити з підстави викладених у позовній заяві.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 1 надав усні заперечення проти позовних вимог, та просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 2 (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів) надав усні заперечення проти позовних вимог, та просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог.

Уповноважений представник 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрової Тетяни Андріївни у призначене судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, заслухавши присутніх у судовому засіданні представників сторін, суд встановив наступне.

Як зазначає позивачка, остання набула спірну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у власність на підставі договору купівлі - продажу від 15.11.2016 року, укладеного з ОСОБА_3 за вартістю у розмірі 1 861 946,00 грн.

За твердженнями позивача, жодних відомостей або інформації щодо наявності будь-яких теоретичних прав третіх осіб, зокрема права іпотеки Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (відповідача 2) щодо спірної квартири в жодних державних реєстрах на момент набуття позивачем права власності на квартиру зареєстровано не було.

Також зазначає, що відповідно до пункту 5 договору купівлі продажу, продавець стверджує, що відчужуване ним за цим договором нерухоме майно не момент його укладення не перебуває під арештом, забороною, щодо нього не ведуться судові спори, воно не передане в іпотеку, у податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесено, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження або користування ним, не укладено шлюбних контрактів, прав щодо них у третіх осіб немає, правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи інших непрацездатних осіб. Продавець свідчить, що дітей, які б мали право користування цією квартирою немає, заборгованості за комунальними та іншими платежами щодо цього майна також немає, про що покупцю відомою.

Згідно з Витягами за результатами пошуку інформацій про зареєстровані права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна від 15.11.2016 року, Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 15.11.2016 року, витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів від 15.11.2016 року відомості про обтяження відсутні, заборон відчуження не має.

Так само і згідно витягів з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що жодних іпотек на момент набуття позивачем права власності на спірну квартиру зареєстровано не було.

З витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 71434700 від 26.10.2016 року вбачається, що власником спірної квартири є Ковганко Андрій Анатолійович, і жодних обтяжень нерухомого майна не зареєстровано.

Також позивач зазначає, що з розширеної довідки з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 71598784 від 27.10.2016 року щодо об`єкту нерухомого майна вбачається, право іпотеки Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (відповідач 2) припинено 13.10.2016 року.

З витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 77904322 від 10.01.2017 року вбачається, що власником спірної квартири є позивач, і жодних обтяжень нерухомого майна не зареєстровано.

Проте, за твердженнями позивача, Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» (відповідачем 2) було зазначено, що останній має право іпотеки щодо цієї квартири, та почав звертатися із позовами до позивача про звернення стягнення на набуте майно.

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» (відповідачем 2) звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц позов задоволено та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру). Визнано, що з вартості предмета іпотеки підлягають сплаті вимоги ПАТ АБ «Південний» за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № В-332/2 у розмірі 121 773,58 доларів США. Також закріплено за ПАТ АБ «Південний» права управителя щодо спірної квартири, а саме: вільного доступу (у тому числі шляхом примусового проникнення) представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до нерухомого майна, що передано в управління; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов`язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів з питань, що стосуються належного здійснення управління нерухомим майном; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ;володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомим майном у встановлених чинним в Україні законодавством; інші права, необхідні для здійснення належного управління майном.

Також, було встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - спірної квартири шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме: надано право ПАТАБ «Південний» на продаж спірної квартири будь-якій особі покупцеві.

Встановлено, що після задоволення вимог АБ «Південний» у визначеному обсязі підлягають задоволенню вимоги інших кредиторів відповідно до пріоритету, встановленого законом. Визнано, що початкова ціна продажу предмету іпотеки - спірної квартири для його подальшої реалізації складатиме 2 944 077,85 грн.

В подальшому, постановою Харківського апеляційного суду по справі № 640/19149/16-ц від 02.10.2019 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц залишено без змін.

Проте, постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 640/19149/16-ц рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц та постанова Харківського апеляційного суду у справі № 640/19149/16-ц від 02.10.2019 року було скасовано, а у задоволені позову відмовлено.

За твердженнями позивача, на виконання скасованих судових рішень Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц та постанови Харківського апеляційного суду у справі № 640/19149/16-ц від 02.10.2019 року Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» (відповідачем 2) було здійснено звернення стягнення на спірну квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу із фізичною особою ОСОБА_2 (відповідачем 1).

Вищевикладене, на думку позивача, свідчить про те, що останній як добросовісний набувач набула у власність квартиру за відсутності будь-яких зареєстрованих прав третіх осіб та інших обтяжень, після чого її протиправно позбавляють її права власності за боргами іншої особи, що є грубим та протиправним втручанням у її право власності.

Також позивач зазначає, що таке втручання - звернення стягнення, відбулось на підставі скасованого судового рішення. При цьому, як зазначає позивач, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» (відповідач 2) з позовом про визнання права іпотекодержателя, та про встановлення права іпотеки у судовому порядку не зверталось.

Вищевказане на думку позивача свідчить про те, що на сьогодні є порушення прав позивача, щодо володіння, користування та розпорядження її власністю, а саме: належної їй квартирою, оскільки позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, від 15.11.2016 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Єніною П.О., та зареєстрованого у реєстрі за №574.

Також зазначає, що даний договір було визнано банком «Південний», та у судовому порядку оскаржено не було. Тому, позивач є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , та жодних прав Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (відповідача 2) не порушувала, та на сьогоднішній день постійно користується належною їй на праві власності квартирою разом із членами своєї родини, у цій квартирі розміщені її особисті речі, дорогоцінності, грошові кошти та ін.

За твердженнями позивача, позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2020 року, та скасування рішення про державну реєстрацію (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року ) подається у тому числі з тих підстав, що до квартири АДРЕСА_4 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (позивачу) на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2016 року, Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Південний» (відповідачем 2) на праві управителя, яке 20 травня 2020 року було скасовано постановою Верховного Суду у справі № 640/19149/16-ц, було протиправно застосовано процедуру продажу.

Вищевказане на думку позивача, свідчить про те, що ОСОБА_1 вважає себе ошуканою через недобросовісні дії з боку відповідачів, які в порушення частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо обов`язкової державної реєстрації права власності за місцезнаходженням нерухомого майна, протиправно, без її повідомлення, здійснили реєстрацію предмета правочину за місцезнаходженням відповідачів у м. Одесі. Даним договором купівлі-продажу та незаконними діями реєстратора порушено право власності ОСОБА_1 (позивача), яке охороняється Конституцією та чинним законодавством України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Щодо позовних про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 21.02.2020 року квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Південний" та скасування рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року) на квартиру АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

В обґрунтування вищезазначених вимог, позивач зокрема зазначає, що остання набула спірну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у власність на підставі договору купівлі - продажу від 15.11.2016 року, укладеного з ОСОБА_3 за вартістю у розмірі 1 861 946,00 грн.

Проте, у грудні 2016 року відповідач 2 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц позов задоволено та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру).

Постановою Харківського апеляційного суду у справі № 640/19149/16-ц від 02.10.2019 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц залишено без змін.

За твердженнями позивача, як вбачається зі змісту спірного договору купівлі продажу, у пункті 1.3 вказаного договору зазначено, що продаж квартири здійснюється на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 у справі № 640/19149/16-ц.

Також, відповідно до пункту 2.2. вказаного договору, початкова ціна продажу відчужуваної квартири складає 2 944 077,85 грн. та встановлена рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц.

З вищевикладеного на думку позивача слідує, що вказаний спірний договір у справі є результатом саме звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, а саме - за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц, та як встановлено судами, та у тому числі судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц було скасовано Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 640/19149/16-ц.

Таким чином, на думку позивача, законодавством про іпотеку передбачено декілька шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки, і вказані шляхи поділяються на судовий та позасудовий.

Проте відповідачі ж, за обставинами справи, йшли саме по судовому шляху звернення стягнення на предмет іпотеки, звертали стягнення на предмет іпотеки саме на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц, тому скасування в подальшому вказаного рішення припиняє вказаний шлях і укладений на цьому шляху договір є недійсним, оскільки підстава звернення стягнення відпала і не створює юридичних наслідків саме з моменту ухвалення скасованого в подальшому рішення.

Тому, на думку позивача, вказані обставини, а саме - недійсності спірного договору внаслідок скасування судового рішення, на підставі якого його було укладено, усвідомлюють і відповідачі, оскільки вони намагалися виправити та замаскувати існуюче становище шляхом укладення додаткової угоди до спірного договору від 24.06.2022 року, де виклали пункти 1.3. та 2.2. у новій редакції, прибравши з нього згадку про рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц (т. 1 а. с. 185-187). Разом з тим, відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Суд не приймає вищевикладені твердження позивача з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, та про що не заперечується сторонами, 17.12.2007 року між ПАТ АБ «Південний» та ТОВ «РТІ Трейд» укладено кредитний договір № В-332/2, відповідно до умов якого банк, з урахуванням всіх змін та доповнень до договору, зобов`язався відкрити кредитну лінію з максимальним лімітом 247 тис. доларів США, а ТОВ «РТІ Трейд» зобов`язалось повернути кредит згідно графіку зниження ліміту кредитної лінії в строк до 29.02.2016 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,5% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 17.12.2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Південний» був укладений договір іпотеки № 17_12/07-199, відповідно до умов якого, з урахуванням всіх змін та доповнень, ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2016 року у справі № 520/13920/15-ц позов ПАТ АБ «Південний» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ТОВ «РТІ Трейд», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТОВ «ТПК Укрторгімпорт» на користь ПАТ АБ «Південний» заборгованість за кредитним договором від 17.12.2007 року № В-332/2 у розмірі 224 145,99 доларів США, яка складається з: 208 000 доларів США - залишок заборгованості за основним боргом кредиту; 16 145,99 доларів

США - прострочені проценти.

17 жовтня 2016 року ОСОБА_4 продано спірну квартиру ОСОБА_3

15 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (громадянка Російської Федерації) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання набула право власності на предмет іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, позов ПАТ АБ «Південний» задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Визначено, що з вартості предмета іпотеки підлягають сплаті вимоги ПАТ АБ «Південний» за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № В-332/2 у розмірі 121 773,58 дол. США. Закріплено за ПАТ АБ «Південний» права управителя щодо квартири АДРЕСА_2 , а саме: вільного доступу (у тому числі шляхом примусового проникнення) представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до нерухомого майна, що передано в управління; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов`язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів з питань, що стосуються належного здійснення управління нерухомим майном; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомим майном у встановлених чинним в Україні законодавством; інші права, необхідні для здійснення належного управління майном.Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 шляхом застосування процедури продажу, визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме надано ПАТ АБ «Південний» право на продаж квартири АДРЕСА_2 будь-якій особі - покупцеві.

Зазначено, що після задоволення вимог ПАТ АБ «Південний» у визначеному обсязі підлягають задоволенню вимоги інших кредиторів відповідно до пріоритету, встановленого законом.

Визначено, що початкова ціна продажу предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_2 для його подальшої реалізації становитиме 2 944 077,85 грн.

Вищевказані обставини були встановлені Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 року у справі № 640/19149/16-ц.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також з матеріалів справи судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 21.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» (відповідачем 2, продавець) та фізичною особою ОСОБА_2 (відповідачем 1, покупцем) було укладено договір купівлі-продажу.

Пунктом 1.1. якого, сторони погодили, що за цим договором продавець передає квартиру у власність покупця, а покупець приймає майно і сплачує за нього обумовлену цим договором грошову суму.

1.2. Квартира АДРЕСА_2 , яка відчужується за даним договором, в цілому складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 187,6 кв. житловою площею 157,68 кв.м.

Згідно пункту 1.3. договору, продавець є іпотеко держателем вказаної квартири та на підставі договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. 17.12.2007 року за реєстровим номером № 6736, та здійснює продаж відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року у справі № 640/19149/16-ц.

Квартира належить громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Єніною Л.В. 15.11.2016 року за реєстровим номером № 574. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.11.2020 року за № 17564922, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна - 1. Право власності підтверджується на підставі інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. перед посвідченням цього договору.

Пунктом 2.1 договору, сторони визначили, що продаж квартири за домовленістю сторін учиняється за 2 944 077,85 грн., яка буде перерахована покупцем до 28.02.2020 року продавцю, що буде підтверджуватися відповідним платіжним документом.

Сторони домовилися, що право власності у покупця на відчужувану квартиру виникає з дня держаної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка проводиться нотаріусом, що посвідчує договір (пункт 3.1. договору).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.03.2020 року № 202619698 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. 21.02.2020 року було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру що знаходиться у АДРЕСА_3 за фізичною особою ОСОБА_2 (відповідач 1) та внесено запис за № 35616316 (рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року). Підстава: договір купівлі - продажу від 21.02.2020 року.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 640/19149/16-ц рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ПАТ АБ «Південний» у позові до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації права позивача від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється на підставі іпотечного застереження за згодою сторін без звернення до суду. ПАТ АБ «Південний» не обмежене у праві звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі у позасудовому порядку або задовольнити вимоги іпотекодержателя в інший спосіб.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України, окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 23 Закону України «Про іпотеку» в редакції на день укладення договору іпотеки щодо квартири, яка є предметом спірного договору про її продаж, та укладення спірного договору продажу предмета іпотеки, - передбачені наступні наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи:

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З вищевикладеного слідує, що виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, не впливає на чинність іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВП ВС від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17.

Що спростовує твердження позивача у даній справі, що за відповідних обставин вважаючи своє право порушеним відповідач 2 мав звернутися до суду із позовом про визнання права іпотекодержателя, адже за відсутності у відповідних реєстрах відомостей про право іпотеки банку звернення стягнення у позасудовому порядку є протиправним, оскільки згідно вимог Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Крім того, відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя

статті 36 Закону України «Про іпотеку»:

1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, способами задоволення вимог іпотеко держателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є:

1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»);

2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати:

1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотеко держателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах;

2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Аналогічний правовий висновки міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

Також, суд приймає до уваги, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

При цьому, за змістом вказаної норми метою повідомлення боржника кредитором про продаж предмету іпотеки є забезпечення можливості іпотекодавцю впродовж 30-денного строку до укладення договору продажу предмета іпотеки погасити свій борг та залишити за собою право власності на звільнене внаслідок цього від іпотеки майно.

Крім того, відповідно до змісту наведеної норми статті 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець у разі порушення права іпотекодавця протягом 30 днів до укладення договору про наміри продати для погашення боргу предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві має право на відшкодування завданих збитків, а не на повернення предмету іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи, та про що зазначає відповідач 2 у відзиві на позовну заяву, та відповідні відомості не спростовані позивачем, що відповідачем 2 було за 30 днів здійснено повідомлення шляхом направлення на адресу ОСОБА_1 (р. № 14-001-6904-2020 від 13.01.2020 року) та колишнього власника (іпотекодавця) ОСОБА_4 (р. № 14-001-6916-2020 від 13.01.2020 року) відповідних повідомлень в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» «В силу приписів діючого законодавства України, повідомлено, що Акціонерний банк «Південний» бажає реалізувати своє право щодо продажу предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_4 ) та укласти відповідний договір купівлі-продажу в період з 21.02.2020 року по 25.02.2020 року» (а.с. 70-79 т.1).

Крім того, у пункті 4.1 договору іпотеки 17.12.2007 року (у редакцій, викладеній у договорі № 8 про внесення змін до договору іпотеки від 17 грудня 2007 року) сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надав право іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, погодженою сторонами у пункті 1.9 цього договору, або за ціною, що визначається на підставі незалежної експертної оцінки, та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця (т.1, а. с. 34).

З вищевикладеного слідує, що за наявності відповідного іпотечного застереження звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно вимог частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як убачається із матеріалів справи, та не заперечується сторонами, продавець майна у спірному договорі (предмета іпотеки - квартири) виступив відповідач 2, який в силу приписів частини 5 статті 38 Закону України «Про іпотеку», діяв від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Позивач по відношенню до банку був іпотекодавцем в силу приписів статті 23 Закону України «Про іпотеку», а відповідач 2 не обмежений у праві звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_2 в рахунок погашення боргу.

При цьому, суд не приймає посилання позивач на те, що постановою КЦС ВС від 20.05.2020 року у справі № 640/19149/16-ц були скасовані рішення судів першої та другої інстанції, у зв`язку із чим, що свідчить про те, що позивач як добросовісний набувач набула у власність квартиру за відсутності будь-яких зареєстрованих прав третіх осіб та інших обтяжень, після чого її протиправно позбавляють її права власності за боргами іншої особи, що є грубим та протиправним втручанням у її право власності, оскільки, за змістом статей 23, 36, 38 Закону України «Про іпотеку» відповідач не втратив права іпотекодержателя на передбачене договором іпотеки та статтею 36 Закону України «Про іпотеку» право продажу у позасудовому порядку шляхом укладення відповідного договору продажу предмету іпотеки - вищевказаної квартири в рахунок погашення боргу, а іпотекодавець не був звільнений від обов`язку задовольнити вимоги кредитора за рахунок предмету іпотеки.

Суд звертає увагу позивача, що такий висновок ґрунтується на тому, що зазначеною постановою КЦС ВС від 20.05.2020 року у справі № 640/19149/16-ц були скасовані рішення судів першої та другої інстанції лише з тих підстав, що ПАТ АБ «Південний» не обмежений у праві звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі у позасудовому, тобто у безспірному, порядку або задовольнити вимоги іпотекодержателя в інший спосіб.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 21.02.2020 року квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Південний" є необґрунтованими, та такими що спростовані вищевикладеними нормами права, та наявними у матеріалах справи документами.

Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року) на квартиру АДРЕСА_2 та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Частино 4 статті 55 Закону України «Про нотаріат» визначено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки квартири провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин), державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя за місцезнаходженням нерухомого майна. На підставі рішення Міністерства юстиції України державна реєстрація права власності та інших речових прав у визначених випадках може проводитися в межах декількох адміністративнотериторіальних одиниць, визначених абзацом першим цієї частини, або незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. Державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 321 цього Закону.

Згідно статті 312 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин), державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як убачається із матеріалів справи, та не спростовано позивачем, у даному випадку посвідчення спірного договору договору купівлі - продажу від 21.02.2020 року квартири номер 9 відбулося із дотримання цієї норми закону - за місцезнаходженням (місцем реєстрації) сторін цього договору, а саме відповідача 1 (65122, м. Одеса, вул. Вавілова, 56, корп. А) та відповідача 2 ( АДРЕСА_5 ) , що відповідає змісту статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на день виникнення спірних правовідносин.

Так, згідно цієї норми державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як встановлено судом, та не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, у даній справі 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрова Т.А. при посвідченні спірного договору має передбачену вказаними нормами права компетенцію щодо вчинення відповідних дій.

Оскільки суд дійшов висновку, про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу від 21.02.2020 року квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Південний" та скасування рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 51272648 від 21.02.2020 року) на квартиру АДРЕСА_2 , у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача які є похідними від вищевказаних вимог, а саме про поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_2 та визнати ОСОБА_1 .

У зв`язку зі чим, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими, та такими що спростовується наявними у матеріалах справи доказами, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем цієї квартири, суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог у цій частині, позивач зокрема зазначає, що позивач набула спірну квартиру у власність на підставі договору купівлі продажу від 15.11.2016 року, укладеного з ОСОБА_3 за 1 861 946,00 грн.

Відповідно до пункту 5 вказаного договору вказано, що продавець стверджує, що відчужуване ним за цим договором нерухоме майно не момент його укладення не перебуває під арештом, забороною, щодо нього не ведуться судові спори, воно не передане в іпотеку, у податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесено, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження або користування ним, не укладено шлюбних контрактів, прав щодо них у третіх осіб немає, правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи інших непрацездатних осіб.

Продавець свідчить, що дітей, які б мали право користування цією квартирою немає, заборгованості за комунальними та іншими платежами щодо цього майна також немає, про що покупцю відомою.

Також, позивач зазначає, що згідно з Витягами за результатами пошуку інформацій про зареєстровані права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна від 15.11.2016 року, Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 15.11.2016 року, витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів від 15.11.2016 року відомості про обтяження відсутні, заборон відчуження не має (т. 1, арк. с. 240-241).

Так само і згідно витягів з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що жодних іпотек на момент набуття позивачем права власності на спірну квартиру зареєстровано не було. Так, з витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 71434700 від 26.10.2016 року вбачається, що власником спірної квартири є Ковганко Андрій Анатолійович, і жодних обтяжень нерухомого майна не зареєстровано (т. 1, арк. с. 208-209).

З розширеної довідки з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 71598784 від 27.10.2016 року щодо об`єкту нерухомого майна вбачається, право іпотеки Відповідача 2 припинено 13.10.2016 (т. 1 арк. с. 212).

З витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 77904322 від 10.01.2017 року вбачається, що власником спірної квартири є позивач, і жодних обтяжень нерухомого майна не зареєстровано (т. 1 арк. с. 223-225).

Вищевикладене на думку позивача свідчить про те , що останній є добросовісний набувачем квартири АДРЕСА_2 , оскільки чинним законодавством України встановлено презумпцію добросовісності поведінки особи, що означає, що докази недобросовісності особи має надати та особа, яка таку добросовісність заперечує. Тягар спростування презумпції покладається на особу, що її спростовує. Крім того, посилається на висновки Верховного Суду, та зазначає, що доказом добросовісності особи є відомості державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правомірність яких презюмується і особа вправі покладатися на такі відомості.

Таким чином, на переконання позивача, остання набула право власності на спірну квартиру вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, зокрема - спірного права іпотеки відповідача 2 на вказане майно, адже право іпотеки відповідача 2 є припиненим.

Отже, у зв`язку із набуттям вказаного майна вільним від претензій відповідача 2 не було жодних підстав для задоволення вимог відповідача 2 до боржника за кредитним договором за рахунок позивача, яка жодним чином не приймала участі у вказаних кредитних правовідносинах та свого майна в іпотеку не передавала, майновим поручителем не виступала, згоди на поновлення реєстрації права іпотеки та задоволення вимог до третьої особи за рахунок її майна не надавала.

Право іпотеки відповідача 2 є припиненим, а тому він не мав права звертати стягнення на майно позивача і укладати спірний договір купівлі-продажу після припинення права іпотеки. За таких підстав у відповідача 2 було відсутнє будь-яке право звертати стягнення як в судовому, так і в позасудовому порядку на спірну квартиру, адже право іпотеки було припинено і за такі обставини не може відповідати позивач як добросовісний набувач. Інший підхід покладав би на позивачку індивідуальний та надмірний тягар. Відсутність права на звернення стягнення на квартиру позивачки зумовлює недійсність спірного договору у будь-якому випадку.

Суд не приймає вищевикладені твердження позивача, з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України є визнання права. Визнання права власності необхідне позивачу для законного володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За своєю правовою природою іпотека має речово-правову природу. Зважаючи, що в Цивільному кодексі України норми про іпотеку містяться в книзі п`ятій «Зобов`язальне право» і за таким підходом вона є забезпечувальним речовим правом. Разом з тим, характерною ознакою речового права є його абсолютний характер. Абсолютність речового права закріплює юридичне відношення управненої особи саме до речі, а не до конкретної зобов`язаної особи, що є характерним для зобов`язальних прав. Речовому праву управненої особи на річ кореспондується пасивний обов`язок будь-яких третіх осіб не перешкоджати управненій особі у використанні речі та не вчиняти будь-яких інших дій щодо речі без згоди управненої особи.

Оскільки абсолютне речове право діє щодо будь-яких третіх осіб і ті повинні дотримуватись його, то вони мають бути обізнані про наявність та зміст такого права. Тобто у разі придбання речі, обтяженої іпотекою, набувач повинен бути завчасно повідомлений про таке обтяження. У зв`язку з цим сучасне речове право характеризується ще однією ознакою - його публічністю. Відповідно до цієї ознаки речові права підлягають публічній реєстрації, що робить їх наявність і зміст доступним для всіх третіх осіб - учасників цивільних правовідносин. В Україні реєстрація речових прав та їх обтяжень відбувається відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

З аналізу вищевикладеного слідує, що перш ніж набути у власність обтяжений іпотекою об`єкт нерухомості набувач має можливість довідатися про наявність такого обтяження з публічного реєстру. За таких обставин положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» про те, що до набувача переходять обов`язки за договором іпотеки, є спірними для правозастосовної практики.

При цьому, добросовісним набувачем особа вважається тому, що інформація про обтяження майна іпотекою до її відома не була доведена, а сама вона, проявивши розумну обачність, не могла довідатися про обтяження придбаного нею об`єкту.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 зазначено: пункт 38. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 зазначено: пункт 5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів Цивільного кодексу України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

З вищевикладеного слідує, що якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у Постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому:

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Отже, права особи, яка покладається на дані реєстру речових прав, мають пріоритет по відношенню до прав іпотекодержателя, чий запис про іпотеку було незаконно вилучено, або не було зареєстровано.

При цьому на іпотекодержателя покладається обов`язок довести, що особа, яка придбала іпотечне майно, діяла недобросовісно.

Заперечуючи проти позовних вимог у цій частині, відповідач 2 у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 14038/24 від 30.05.2024 року) зокрема зазначив, що позивач заздалегідь була обізнана, про той факт, що квартира АДРЕСА_4 була обтяжена іпотекою та забороною Акціонерного банку «Південний».

У зв`язку із вилученням записів про іпотеку та обтяження (копії відповідних документів додавалися у суді першої інстанції під час розгляду справи № 953/4958/20 у цивільному суді), що були накладені на квартиру АДРЕСА_4 , предмет іпотеки неодноразово змінив свого власника (копії відповідних документів додавалися у суді першої інстанції під час розгляду справи № 953/4958/20 у цивільному суді) починаючи з ОСОБА_4 (первісного іпотекодавця квартири) потім до ОСОБА_5 , потім до ОСОБА_3 , потім до ОСОБА_1 .

За твердженнями відповідача 2, ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_1 є її зятем, бо з 01.06.2007 року він перебуває у шлюбі з громадянкою російської федерації ОСОБА_6 , та зазначає, що копії відповідних документів додавалися у суді першої інстанції під час розгляду справи № 953/4958/20 у цивільному суді, яка в свою чергу була діючим представником своєї матері відповідно до довіреності від 14.04.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. за р.№ 391, копія довіреності також була додана представником ОСОБА_1 до касаційної скарги у судовій справі № 640/19149/16-ц, у якій приймали участь, як ОСОБА_1 , так й Акціонерний банк «Південний» - а в свою чергу, відповідні копії документів додавалися у суді першої інстанції під час розгляду справи № 953/4958/20 у цивільному суді. Тобто в ланцюгу продаж предмета іпотеки першою ланкою виступає зять, а останньою ланкою виступає його теща.

Також, відповідач 2 зазначає, що останній договір купівлі - продажу спірної квартири 15.11.2016 року було підписано з одного боку ОСОБА_7 (отримав свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю 07.09.2017 року, та до того, як створив власне бюро, діяв за адресою: АДРЕСА_6 ), уповноважений від імені ОСОБА_3 та безпосередньо ОСОБА_1 .

При цьому, ОСОБА_7 , як адвокат, тривалий час представляв інтереси ОСОБА_4 (колишнього власника предмета іпотеки та безпосередньо іпотекодавця) у судовій справі № 640/19149/16-ц (відповідні копії документів додавалися у суді першої інстанції під час розгляду справи № 953/4958/20 у цивільному суді).

Вищевикладене на думку відповідача 2, свідчить про те, що позивач - ОСОБА_1 , ще задовго була обізнана, що «купувала» об`єкт, який належав її зятю, та цей об`єкт перебуває в іпотеці Акціонерного банку «Південний».

Тому, в силу приписів статті 3 Цивільного кодексу України (добросовісність), статті 13 Цивільного кодексу України (утримання від дій, що можуть порушити права інших осіб), статті 234 Цивільного кодексу України (фіктивний правочин - без наміру створити правові наслідки) - відсутні будь-які ознаки добросовісного набувача предмета іпотеки в особі ОСОБА_1 .

Також посилається на правовий висновок Верховного Суду, та зазначає, що викладено у постанові від 20.05.2020 року у справі № 640/19149/16-ц, то незважаючи на численні перепродажі квартири АДРЕСА_2 , іпотека кожного разу зберігалася, та особа, до якої перейшло (переходило) право власності на предмет іпотеки, набуває (набував) статусу іпотекодавця. Тобто, за твердженнями відповідача 2, на дату укладання оспорюваного правочину у цій справі - позивач перебувала в статусі іпотекодавця по відношенню до Акціонерного банку «Південний», та повинна була нести увесь «тягар» іпотеки, та незважаючи на існування судових рішень, які б закріплювали права управителя предметом іпотеки чи надавали право продажу предмета іпотеки - Акціонерний банк «Південний» не був обмежений у праві звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу саме від свого імені. Іншими словами, предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_2 ) було продано 21.02.2020 року в процесі звернення стягнення без жодної противоправної мети по відношенню до ОСОБА_1 , враховуючи, що отримані грошові кошти було направлено на погашення існуючої кредитної заборгованості.

Суд дослідивши матеріали справи, та наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість заперечень відповідача 2, оскільки як вбачається із матеріалів справи, дійсно позивачка ОСОБА_1 не є добросовісною у захисті свого права, оскільки первинний іпотекодавець та власник обтяженої іпотекою спірної квартири ОСОБА_4 є зятем позивачки ОСОБА_1 , а у ланцюгу перепродажу спірної квартири брали участь ОСОБА_7 , який тривалий час представляв інтереси попереднього власника та іпотекодавця ОСОБА_4 у вищевказаній цивільній справі № 640/19149/16-ц, розгляд якої закінчився ухваленням згаданої постанови КЦС ВС від 20 травня 2020 року.

Суб`єкт права володіння може бути добросовісним або недобросовісним. Відчуження майна - розпорядження ним, належить власникові майна. Визначення "добросовісності" вказує на дві сторони добросовісності у цих відносинах, по-перше, добросовісним є набувач, який не знав, а по-друге, який не міг знати, що він придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Суд також приймає до уваги, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість

(Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі N 910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 року у справі N 185/446/18, від 07.10.2020 року у справі N 450/2286/16-ц).

Враховуючи вищевикладене, суд дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, дійшов висновку, що позивач у справі була обізнана про наявність договору іпотеки, у зв`язку із чим відсутні підстави визнання позивача ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 .

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Частиною четвертою статті 11 Господарського процесуального кодексу України також унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "РуїсТоріха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статтею 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018 року, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, які залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, як встановлено судом, позивачем не доплачено судовий збір за майнову вимогу про визнання позивача ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 .

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №910/13737/19, судовий збір за подання до суду позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначаються з урахуванням вартості спірного майна, як у спорі майнового характеру.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи документів, а саме договору купівлі-продажу від 21.02.2020 року, пунктом 2.1 договору визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 2 944 077,85 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доплачено суму судового збору за одну вимогу майнову вимогу у розмірі 44 161,17 грн. (2 944 077,85 грн. *1.5%).

Таким чином, судовий збір у даній справі у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог покладається на позивача, та додатково підлягає до стягнення із позивача в дохід державного бюджету України сума судового збору у розмірі 44 161,17 грн.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву (вх. № 14038/24 від 30.05.2024 року) зазначив, що відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, та просив суд, стягнути із позивача витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 5 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу заявлених відповідачем 2.

Керуючись статтями 73, 74, 86, 123, 126, 128, 129, 183, 236 - 238, 240 - 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, , рахунок UA0026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) 44 161,17 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно вимог частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Призначити судове засідання для прийняття додаткового рішення на "11" вересня 2024 р. о(б) 13:30 год., про що повідомити учасників справи.

Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Харківської області за адресою: 61022, місто Харків, майдан Свободи 5, 8-й під`їзд, 1-й поверх, зал № 113.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:

позивач: фізична особа ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач 1: фізична особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач 2: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" (65059, м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1, );

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрова Тетяна Андріївна ( АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено "16" вересня 2024 р.

Суддя О.О. Ємельянова