ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 916/4327/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Клачок Б. О.,

відповідача - Колодяжного Д. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 (судді: Діброва Г. І. - головуючий, Колоколов С. І., Савицький Я. Ф.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Державне підприємство "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ",

про встановлення сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У жовтні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" (далі - ТОВ "Зерновий термінал Кілія") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна" (далі - ТОВ "Еліксир Україна") про встановлення сервітуту щодо вантажного складу літ. "Г" загальною площею 926,5 м2, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова, 4 (номер відомостей про речове право 51564272), який належить ТОВ "Еліксир Україна", для встановлення та доступу і обслуговування ТОВ "Зерновий термінал Кілія" шнекового транспортеру, на умовах, визначених проєктом договору про встановлення сервітуту № 20/1 у редакції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що шнековий транспортер є частиною зернопереробного комплексу "Ц", належного позивачеві; вказане технологічне обладнання не може функціонально існувати без зв`язку з зернопереробним комплексом, що підтверджується зокрема висновком експерта від 18.09.2023, та розташований у критому вантажному складі літ. "Г" з 2011 року, який з 29.08.2023 належить ТОВ "Еліксир Україна" (відповідачеві), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.09.2023 № 346975519. У позивача відсутня можливість експлуатації шнекового транспортеру та його конструктивних елементів та безпосередньо зернового комплексу за функціональним призначенням без можливості використання вантажного складу. У зв`язку з цим, позивач звертався до відповідача з пропозицією щодо встановлення оплатного сервітуту та направляв йому на підписання договір про встановлення сервітуту, проте лист позивача було повернуто кур`єрською службою доставки через неперебування працівників відповідача за вказаною адресою.

1.2. ТОВ "Еліксир Україна" у відзиві на позов проти його задоволення заперечило, просило відмовити у позові, посилаючись, зокрема на недотримання процедури досудового врегулювання питання встановлення сервітуту; недоведення позивачем наявності підстав для розміщення шнекового транспортеру на території складу відповідача та недоведення відсутності можливості його розміщення поза межами складу; необґрунтованість висновку експерта від 18.09.2023 стосовно того, що зупинення використання шнекового транспортеру, розміщеного у складі відповідача, який пов`язаний із зернопереробним комплексом "Ц", призведе до переривання виробничого циклу та втрати функціонального призначення вказаного зернопереробного комплексу; необґрунтованості обставин встановлення безстрокового сервітуту.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.03.2024 (суддя Нікітенко С. В.) в позові відмовлено повністю.

2.2. Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із недотримання позивачем обов`язкової процедури досудового врегулювання питання встановлення спірного сервітуту, як того вимагають положення частини 3 статті 402 Цивільного кодексу України.

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 (судді: Діброва Г. І. - головуючий, Колоколов С. І., Савицький Я. Ф.) позов задоволено. Встановлено сервітут щодо вантажного складу літ. "Г" загальною площею 926,5 м2, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова, 4 (номер відомостей про речове право 51564272), який належить ТОВ "Еліксир Україна", для встановлення та доступу і обслуговування ТОВ "Зерновий термінал Кілія" шнекового транспортеру на умовах, визначених договором про встановлення сервітуту № 20/1 із викладенням у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції умов такого договору.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції установив, що позивач вжив належних заходів щодо досудового врегулювання питання встановлення сервітуту, що підтверджується матеріалами справи та у наведеному випадку наявні умови для встановлення сервітуту, а саме неможливість задоволення потреб позивача в інший спосіб. Апеляційний господарський суд констатував наявність обставин неможливості використання і обслуговування позивачем шнекового транспортеру без доступу до вантажного складу та зазначив, що демонтаж вказаного обладнання призведе до втрати функціонального призначення зернопереробного комплексу, належного позивачеві на праві власності, який він використовує у своїй діяльності портового оператора, а також призведе до зупинення виробничого циклу. Водночас суд урахував і те, що вказане технологічне обладнання займає площу 16,00 м2 та встановлене на балках під стелею вантажного складу, тобто не займає жодної корисної площі складу, та, відповідно не обмежує користування ним. Водночас, надавши оцінку запропонованому проєкту договору, суд апеляційної інстанції встановив, що його умови відповідають вимогам законодавства стосовно встановлення як обсягу прав, так і обов`язків сторін, у тому числі щодо доступу до чужого майна та плати за це.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у цій справі, ТОВ "Еліксир Україна" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати вказану постанову, а рішення Господарського суду Одеської області від 14.03.2024 залишити в силі.

Скаржник вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що полягає у застосуванні норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, в умовах, коли відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а також недослідженні судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів та встановленні ним обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, у зв`язку з чим підставами касаційного оскарження скаржник визначає пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287, пункт 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 20.09.2023 у справі № 916/1746/22, в постанові Верховного суду від 25.04.2024 у справі № 904/299/22 щодо питання доказування належного здійснення поштового відправлення; вважає, що висновок апеляційного господарського суду стосовно дотримання позивачем обов`язкової процедури досудового врегулювання спору про встановлення сервітуту базується на недопустимих доказах - кур`єрській накладній, відомостях з Єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку. Також, на думку скаржника, висновок експерта від 18.09.2023 теж є недопустимим доказом, оскільки він не розкриває питання щодо можливості забезпечення потреб позивача будь-яким альтернативним способом та не відповідає критерію обґрунтованості.

Разом із тим скаржник зазначає, що шнековий транспортер як рухоме майно може бути вільно переміщений без втрати вартості чи зміни функціонального призначення. При цьому скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень частини 2 статті 181 Цивільного кодексу України в контексті встановлення майнового сервітуту.

Крім того, за доводами скаржника, станом на час винесення рішення у справі у позивача були відсутні будь-які підстави вимагати встановлення безстрокового сервітуту, адже в нього відсутні законодавчо визначені передумови для надання у відповідному морському порту послуг з навантаження (розвантаження) суден, що передбачає здійснення відповідної стивідорної діяльності.

3.2. Від ТОВ "Еліксир Україна" надійшли додаткові пояснення у справі.

3.3. ТОВ "Зерновий термінал Кілія" у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, а оскаржену постанову у справі залишити без змін як законну та обґрунтовану.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Як установили попередні судові інстанції та свідчать матеріали справи, на момент звернення до суду ТОВ "Зерновий термінал Кілія" є портовим оператором (стивідорною компанією), який здійснює свою господарську діяльність в портовому пункті Кілія порту "Усть-Дунайськ" у м. Кілія.

10.06.2021 між ТОВ "Зерновий термінал Кілія" і Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" (далі - ДП "Адміністрація морських портів України", адміністрація) був укладений договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) № 44-П-АМПУ-21, за умовами якого адміністрація зобов`язується забезпечити доступ портового оператора до причалу № 1 портового пункту Кілія філії Усть-Дунайськ ДП "Адміністрація морських портів України", що перебуває у господарському віданні адміністрації для проведення портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а портовий оператор зобов`язується сплатити адміністрації плату за послуги. Послуга надається з метою забезпечення виконання портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використанням nричалу (ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме довжини та ширини конструкції споруди.

На праві приватної власності позивачеві належить майно, яке є необхідним для здійснення ним як портовим оператором господарської діяльності, а саме будівля ангару, літ. "Ч" (одноповерхова арочна, каркасна споруда прямокутної форми), загальною площею 521,5 м2, висотою 11,0 м; будівлі вагової літ. "С" (одноповерхова споруда з технологічним напрямком, яка складається з двох частин: операторської, площею 9,29 м2, висотою 2,3 м та навісу, де розташована вагова платформа), площею 76,41 м2, висотою 4,3 м, загальна площа тимчасової споруди 85,7 м2; будівлі зернопереробного комплексу літ. "Ц" (естакада для розміщення вантажно-розвантажувального обладнання, прямокутна різнорівнева каркасна споруда, що яка складається з декількох частин: пульту керування, підйомної платформа, прийомного бункеру, двох рамп (в`їзд-виїзд), висота підйомної 1,8 м, висота приміщення, де розташований прийомний бункер від 4,0 м до 4,6 м, висота приміщення де розташований пульт керування 3,1 м, висота рампи (в`їзд-виїзд) 1,8 м), загальна площа тимчасової споруди 364,5 м2).

Зазначені обставини встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 24.11.2021 у справі № 916/2514/21, рішенням Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 у справі № 916/1828/22, рішенням Господарського суду Одеської області від 28.12.2022 у справі № 916/2925/21, рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2022 у справі № 916/3971/21, які набрали законної сили.

Також між ТОВ "Зерновий термінал Кілія" (орендар) і ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" (орендодавець), якому належить на праві приватної власності 6/100 частин комплексу будівель та споруд, які перебувають на території портового пункту Кілія порту "Усть-Дунайськ", було укладено договір оренди нерухомого майна від 10.04.2023 № 7747/2023, за умовами якого орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування майно на умовах цього договору.

Зокрема, орендодавець має право надання майна в оренду на підставі права спільної часткової власності - володіє 6/100 частинами комплексу будівель і споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., м. Кілія, вул. Портова (в минулому Железнякова), 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23, які складаються з санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 м2; павільйону морвокзалу літ. "Х", площею 177,1 м2, що підтверджується актами державного виконавця про проведені прилюдні торги від 01.03.2007 при придбанні безпосередньо об`єктів нерухомості фізичною особою Балакірєвим Р. В., за яким в подальшому зареєстровано право власності на 6/100 частин вказаного комплексу будівель та споруд; рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 15.03.2007 у справі № 2-818/2007; договором купівлі-продажу частини комплексу будівель та споруд від 29.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 8368; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.07.2019, виданим державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса, зареєстрованим в реєстрі за № 1-673 та виданого попередньому власнику ТОВ "ЛАРНС"; актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" від 19.10.2022, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 3746, № 3747; витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.10.2022 № 313776987.

Отже, як наголосили суди попередніх інстанцій, ТОВ "Зерновий термінал Кілія" є портовим оператором, а також законним користувачем 6/100 частин комплексу будівель та споруд, які перебувають на території портового пункту Кілія порту "Усть-Дунайськ" відповідно до умов договору оренди нерухомого майна від 10.04.2023 № 7747/2023, а також власником іншого майна, яке законно перебуває на території портового пункту Кілія порту "Усть-Дунайськ", що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Суди також зазначили, що, як вбачається з технічного паспорту зернопереробного комплексу "Ц", вказана споруда розташована поблизу критого складу літ. "Г" у портовому пункті Кілія за адресою: м. Кілія, вул. Портова, 4 (загальна площа 1040 м2, корисна площа 960 м2, інвент. номер 767), та технологічно пов`язана з ним.

Разом із тим, у технічному звіті, затвердженому 26.07.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергогазтех сервіс", складеному експертами Розумним В. О. та Кучеренко Р. Ю. за результатами обстеження та оцінки технологічного стану будівельних конструкцій споруди зернопереробного комплексу літ. "Ц", розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійській р-н, м. Кілія, вул. Портова, 4, зазначено, що від споруди зернопереробного комплексу відходять два транспортери на лінію № 1 та зерновий склад; подача зерна з приймального бункера на транспортери здійснюється через норію.

Той факт, що зернопереробний комплекс літ. "Ц" є власністю ТОВ "Зерновий термінал Кілія" та законно розміщено на території порто-пункту Кілія порту "Усть-Дунайськ" також встановлено рішеннями Господарських суддів Одеської області у справах № 916/2925/21, № 916/3971/21, № 916/1828/22 та № 916/2514/21, які набрали законної сили.

ТОВ "Зерновий термінал Кілія" є власником зернопереробного комплексу літ. "Ц", а також технологічного обладнання - шнекового транспортеру, який функціонально пов`язаний з зернопереробним комплексом та встановлений безпосередньо у критому вантажному складі літ. "Г" та перебуває на балансі ТОВ "Зерновий термінал Кілія", що підтверджується балансовою довідкою від 02.10.2023 № 02/10-2023.

Водночас суди звернули увагу на те, що шнековий транспортер - це технологічне обладнання, належне ТОВ "Зерновий термінал Кілія", наразі розташоване у вантажному критому складі літ. "Г", шляхом закріплення на балках та перекриттях (без зайняття фізично корисної площі критого складу), виходить до причалу № 1, безпосередньо функціонально пов`язане з зернопереробним комплексом літ. "Ц" та не може існувати без втрати функціонального призначення та переривання виробничого циклу.

Попередні судові інстанції також зазначили, що зі змісту висновку судової будівельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом Рапач К. В. від 18.09.2023 № 39/3, та враховуючи фактичні обставини, вбачається, що ТОВ "Зерновий термінал Кілія" у випадку необхідності демонтажу, а також зупинення використання шнекового транспортеру, розміщеного у критому складі літ. "Г", пов`язаного з зернопереробним комплексом літ. "Ц", вимушене буде перервати виробничий цикл та втратити функціональне призначення вказаного зернопереробного комплексу.

24.01.2023 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Усть-Дунайськ" (далі - ДП "Морський торговельний порт "Усть-Дунайськ") і ТОВ "Зерновий термінал Кілія" було підписано договір про надання послуг № 28Д, предметом якого є надання виконавцем замовнику послуг із розміщення вантажів в критому складі виконавця у портовому пункті Кілія за адресою: м. Кілія, вул. Портова, 4 (загальна площа 1040 м2, корисна площа 960 м2, інвент. номер 767) в порядку та на умовах, встановлених цим договором.

13.03.2023 ТОВ "Зерновий термінал Кілія" отримало повідомлення про дострокове розірвання договору від 24.01.2023 № 28Д із дати 27.03.2023 в односторонньому порядку ДП "Морський торговельний порт "Усть-Дунайськ" на підставі пункту 8.3 вказаного договору.

14.04.2023 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївський областях і ТОВ "Еліксир Україна" укладено договір купівлі продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт "Усть-Дунайськ" за результатами електронного аукціону з умовами від 14.04.2023, зареєстрований в реєстрі за № 1375 приватним нотаріусом Іллічовою Н. А.

Відповідно до пункту 3.2 цього договору до об`єкту приватизації входить, зокрема, 94/100 частин комплексу будівель та споруд в цілому загальною площею 5179,4 м2, розташованих за адресою: Одеська обл., Ізмаїльській р-н, м. Кілія, вул. Портова, 4.

24.08.2023 було підписано акт приймання-передачі єдиного майнового комплексу з переможцем аукціону.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 18.09.2023 № 346975519 із 29.08.2023 ТОВ "Еліксир Україна" є власником 93/100 комплексу будівель та споруд порту Усть-Дунайськ, у тому числі і вантажного критого складу літ. "Г", в якому перебуває майно шнековий транспорт, належний позивачеві. 1/100 частина майна відповідно до умов договору купівлі-продажу єдиного майнового комплексу залишилась за державою.

20.09.2023 ТОВ "Зерновий термінал Кілія" звернулося до ТОВ "Еліксир Україна" з листом № 601/09-23 щодо укладення договору про встановлення сервітуту № 20/1 із зазначенням обставин необхідності встановлення оплатного сервітуту з метою експлуатації та цілодобового доступу до шнекового транспортеру та його конструктивних елементів. Також при цьому товариство направило два примірники договору № 20/1 про встановлення сервітуту.

За змістом запропонованого договору про встановлення сервітуту сторони встановлюють сервітут щодо частини складу літ. "Г", загальною площею 925,6 м2, (який є складовою частиною 93/100 комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова, 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23), зокрема, в якому розміщено конструктивні елементи та безпосередньо сам шнековий транспортер.

Цей лист був відправлений позивачем 20.09.2023 з описом вкладення кур`єрською службою доставки "KisExpress". Однак зазначений лист не був отриманий відповідачем з причин неперебування працівників останнього за адресою доставки.

4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги ТОВ "Зерновий термінал Кілія" заявлені до ТОВ "Еліксир Україна" про встановлення сервітуту щодо вантажного складу, належного відповідачеві, для доступу і обслуговування позивачем шнекового транспортеру, на умовах, визначених проєктом договору про встановлення сервітуту у редакції позивача.

4.4. Задовольняючи вимоги заявленого позову та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за змістом статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно.

Статтею 401 Цивільного кодексу України унормовано, що користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (частини 1, 3 статті 402 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями частин 1- 3, 5 статті 403 зазначеного Кодексу сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до частин 1, 3 статтею 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 925/603/18 (пункти 26- 27.1) зазначено, що: "згідно з частиною 3 статті 402 Цивільного кодексу України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, (виключно) у разі не досягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умов.

За змістом чинного законодавства умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду".

Отже, обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає його встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку.

Наведені норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дають підстави для висновку, що особа, яка вимагає встановлення сервітуту, має право на захист своїх прав та інтересів шляхом застосування засобів правового захисту, у тому числі має право на позов про примусове встановлення сервітуту, чим і скористався позивач при поданні цього позову за обставин, що склалися.

4.5. Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).

Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 77 вказаного Кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

4.6. Переглядаючи справу в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дослідив обставини справи та наявні у ній докази, надав оцінку доводам сторін, з урахуванням вимог наведеного процесуального законодавства та стандартів доказування у господарському процесі, та установив обставини дотримання позивачем обов`язкової процедури досудового врегулювання питання встановлення спірного сервітуту та недосягнення згоди із власником майна, щодо якого планується встановити сервітут, а саме попереднього звернення до відповідача із листом від 20.09.2023 № 601/09-23 щодо укладення договору про встановлення сервітуту № 20/1, а також направлення двох примірників проєкту відповідного договору, що, як установив суд, підтверджується копією та оригіналом кур`єрської накладної № 0362788. Утім, зазначений лист не був отриманий відповідачем з причин неперебування працівників останнього за адресою доставки.

При цьому суд апеляційної інстанції надав оцінку висновкам місцевого господарського суду та запереченням відповідача стосовно того, що територія поштового оператора, який здійснював доставку вказаного листа, обмежена м. Одеса, та установив, що за інформацією з Єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку компанія KisExpress ФОП Кісова Л. Д. здійснює поштові відправлення не тільки по м. Одесі, а також по Україні і світу. Компанія KisExpress ФОП Кісова Л. Д. внесена до Єдиного реєстру поштових операторів Україна на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку (далі - НКЕК) від 07.12.2022 № 238; зі змісту переліку послуг вбачається, що надаються приймання поштових відправлень; обробка поштових відправлень; перевезення поштових відправлень; доставка (вручення) поштових відправлень; інші види діяльності відповідно до законодавства на території України.

Крім того, суд апеляційної інстанції акцентував на тому, що представник позивача під час підготовчого судового засідання, яке відбулось 28.11.2023, надав для приєднання до матеріалів справи додатковий доказ, а саме оригінальний примірник відправлення на адресу ТОВ "Еліксир Україна" - запечатаний конверт, у якому містилися лист ТОВ "Зерновий термінал Кілія" від 20.09.2023 № 601/09-23 щодо укладення договору про встановлення сервітуту № 20/1, два підписаних директором ТОВ "Зерновий термінал Кілія" примірника договору про встановлення сервітуту № 20/1, 3 оригінальних примірника накладних поштового оператора ФОП Кісової Л. Д. Ці докази були долучені до матеріалів господарської справи, але, як зазначив суд апеляційної інстанції, їм не була надана оцінка судом першої інстанції в судовому рішенні.

Разом із цим, апеляційний господарський суд зазначив, що у накладній № 0362788, копія якої долучалася позивачем до позовної заяви, вказано відомості, зокрема, у графі "Опис вкладення та додаткова інфомація" наведено "№ 601/09-23", що відповідає номеру листа ТОВ "Зерновий термінал Кілія" від 20.09.2023, в якому викладена оферта щодо укладення договору про встановлення сервітуту № 20/1; у графі "Оплата" зазначена вартість наданих кур`єрських послуг 120 грн.

Отже, за висновками суду апеляційної інстанції, позивач надав суду належні докази дотримання ним вимог щодо здійснення ТОВ "Еліксир Україна" пропозиції укласти договір про встановлення сервітуту № 20/1, направивши її у належний спосіб правомочним суб`єктом, у зв`язку з чим суд відхилив як необґрунтовані доводи відповідача про невжиття позивачем заходів щодо досудового врегулювання питання встановлення сервітуту.

4.7. Разом із тим, вирішуючи питання наявності чи відсутності підстав для встановлення спірного сервітуту за рішенням суду, апеляційний господарський суд дослідив, у тому числі, обставини користування позивачем своїм майном без обтяження сервітутом майна відповідача, а також можливість задоволення потреб позивача яким-небудь іншим способом, та встановив, що наразі у ТОВ "Зерновий термінал Кілія" відсутня будь-яка можливість використання шнекового транспортеру у своїй господарській діяльності як портового оператора без доступу до вантажного складу літ. "Г", належного відповідачеві; демонтаж вказаного обладнання призведе до втрати функціонального призначення належного позивачеві зернопереробного комплексу літ. "Ц" та до зупинки виробничого циклу в господарській діяльності позивача; без установлення такого сервітуту є фізично неможливим як доступ позивача до майна, так і його обслуговування. Суд також установив, що договір стосовно використання складу з попереднім власником складу було розірвано в односторонньому порядку, а іншого договору з новим власником складу та позивачем не укладено; спірне технологічне обладнання займає площу 16,00 м2 та встановлене на балках під стелею складу літ. "Г", тобто не займає жодної корисної площі складу, та, відповідно, не обмежує відповідача у користуванні своїм нерухомим майном за призначенням.

Отже, як наголосив апеляційний господарський суд, встановлення сервітуту у наведеному випадку матиме на меті задоволення потреби власника майна (позивача) для використання його у господарській діяльності, яку (потребу) неможливо задовольнити в будь-який інший спосіб.

Водночас, надавши оцінку умовам запропонованого позивачем проєкту договору про встановлення сервітуту, суд апеляційної інстанції установив, що його умови відповідають як обставинам справи, так і вимогам законодавства щодо встановлення обсягу прав та обов`язків сторін, у тому числі щодо доступу до чужого майна та плати за це.

4.8. За змістом частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.9. З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачем у встановленому процесуальним законом порядку обставин, що свідчать про наявність правових підстав для встановлення сервітуту щодо вантажного складу, належного відповідачеві, для забезпечення здійснення доступу і обслуговування позивачем свого майна відповідно до визначених істотних умов сервітуту.

4.10. Як уже зазначалося, на обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилався на положення пунктів 1, 3, 4 частини 2 статті 287, пункт 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

4.11. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду у справі № 916/1746/22 про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки така ухвала не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження за пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 904/299/22 у спорі про стягнення збитків, оскільки оцінка доказів у вказаній справі здійснена судами з урахуванням обставин такої справи та сукупності наявних у ній доказів, а отже, вона не може бути покладена у заперечення висновків суду апеляційної інстанції у цій справі, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності наявних у ній доказів та за іншого предмета доказування. Як свідчить зміст оскарженої у цій справі постанови, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, оцінив наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності, що відповідає положенням частини 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, та з урахуванням встановлених конкретних обставин цієї справи дійшов висновку про дотримання позивачем обов`язкового порядку досудового врегулювання переддоговірного спору з встановлення сервітуту (що заперечує відповідач) та недосягнення згоди із власником майна, щодо якого планується встановити сервітут.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Також не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду справи посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 918/370/17 про встановлення сервітуту, оскільки висновки, викладені у цій постанові, стосувалися мети та умов встановлення сервітуту, а також необхідності доведення позивачем неможливості використання свого майна без обтяження сервітутом чужої нерухомості та неможливості задоволення потреб сервітуарія в інший спосіб. Такі висновки, як свідчить зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, були враховані судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі, в якій подано касаційну скаргу, та не суперечать вказаним висновкам суду касаційної інстанції.

У справі № 918/370/17 Суд зазначив, що товариством не доведено належними та допустимими доказами як неможливості іншого доступу до своїх приміщень, окрім як шляхом встановлення сервітуту, так і факту вичерпання всіх способів для досягнення домовленості з організацією. При цьому фактично змінюючи предмет позову та звертаючись із заявою про залишення частини позовних вимог без розгляду, товариство сформулювало предмет позову таким чином, що унеможливлює його задоволення, оскільки не визначено ані строку, ані розміру оплати сервітуту. Тобто товариством не зазначено порушених, невизнаних або оспорюваних його прав чи інтересів.

Натомість у цій справі, що розглядається, апеляційний господарський суд дослідив, у тому числі, обставини користування позивачем своїм майном без обтяження сервітутом майна відповідача, а також можливість задоволення потреб позивача в інший спосіб, та встановив, що наразі у позивача відсутня будь-яка можливість використання шнекового транспортеру у своїй господарській діяльності як портового оператора без доступу до вантажного складу відповідача; демонтаж вказаного обладнання призведе до втрати функціонального призначення належного позивачеві зернопереробного комплексу та до зупинки виробничого циклу в господарській діяльності позивача; у наведеному випадку без установлення сервітуту є фізично неможливим як доступ позивача до майна, так і його обслуговування умови запропонованого до укладення договору про встановлення сервітуту не суперечать вимогам законодавства.

Таким чином, вказана справа різниться зі справою, що розглядається, встановленими обставинами, що формують зміст правовідносин у них; у вказаній справі суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто зазначена скаржником справа і ця справа, в якій подано касаційну скаргу, є відмінними за істотними правовими ознаками.

Колегія суддів звертає увагу, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.12. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 181 Цивільного кодексу України (щодо поняття рухомої речі) у подібних правовідносинах, з огляду на таке.

Так, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Проте, як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування наведеної ним норми для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах, не конкретизував (з посиланням на особливості фактичних обставин справи) змісту правовідносин, в яких висновок щодо застосування такої норми відсутній, натомість його аргументи фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків суду апеляційної інстанції, покладених в основу судового рішення про задоволення позову та стосуються виключно незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановлених обставин справи і необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції, а отже, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції та підстави для задоволення позову, колегія суддів вважає, що підстав для формування Верховним Судом висновку щодо застосування вказаної скаржником норми права у наведеному випадку немає.

4.13. Водночас колегія суддів відхиляє і посилання скаржника на положення пункту 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України стосовно недослідження судом зібраних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника у наведеній частині зводяться до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як уже зазначалося, скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.14. Поза тим, щодо іншої заявленої скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - встановлення судом обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, Верховний Суд виходить із того, що недопустимість і неналежність доказів є різними поняттями, про що зазначав Верховний Суд у постанові від 30.08.2022 у справі № 910/2328/21.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що суд використав недопустимий доказ (див. постанову Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19).

Скаржник у поданій касаційній скарзі належним чином не обґрунтував того, в чому саме виявилося порушення судом апеляційної інстанції положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано оцінені судом докази, а також не доводить наявності встановлених законом обставин, які би зумовлювали визнання доказів недопустимими.

Загалом усі аргументи касаційної скарги в цій частині ґрунтуються на тому, що відповідач не погоджується з оцінкою доказів, яка була здійснена апеляційним господарським судом, і встановлених на їх підставі обставин, спрямовуючи свої доводи на необхідність переоцінки касаційним судом доказів і встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування постанови у справі про задоволення позову та залишення в силі рішення суду про відмову у позові.

Однак, зміст оскарженої постанови свідчить про те, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційне провадження у справі, надав оцінку обставинам та наявним у справі доказам (у тому числі щодо дотримання позивачем обов`язкової процедури досудового врегулювання спору про встановлення сервітуту, неможливості у наведеному випадку задоволення потреб позивача у інший спосіб, окрім як встановлення сервітуту, здійснення позивачем як портовим оператором господарської діяльності), до переоцінки яких, в силу меж перегляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд вдаватись не може.

Щодо долученого скаржником на стадії касаційного розгляду листа НКЕК у відповідь на адвокатський запит адвоката відповідача, то колегія суддів наголошує, що суд касаційної інстанції згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене свідчить про непідтвердження підстав касаційного оскарження та доводів касаційної скарги.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Відповідно до положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.2. Ураховуючи викладене та беручи до уваги наведені положення законодавства і те, що підстави касаційного оскарження, зазначені скаржником у касаційній скарзі не отримали підтвердження, ухвалену у справі постанову слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

5.3. Водночас, зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника, відкритого в частині вказаної підстави.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржуваної постанови у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна", відкрите в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна" залишити без задоволення.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі № 916/4327/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак