ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 908/2445/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Швидак С.В.,

представників учасників справи:

позивача - компанії ЛІНКЕР (ФЗЕ) (LINKER (FZE) - адвоката Пальчика М.О., ордер серії АІ № 1660802 від 17.07.2024 та адвоката Лісовенка О.О., ордер серії АІ № 1671409 від 02.08.2024, відповідача - публічного акціонерного товариства "Мотор Січ" - адвоката Фофанова Я.Л., дов. № 29 від 15.02.2024,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу компанії ЛІНКЕР (ФЗЕ) (LINKER (FZE) (далі - Компанія)на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.12.2023 (суддя Проскуряков К.В.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.07.2024 (головуючий суддя Кощеєв І.М., судді: Чус О.В. і Дармін М.О.)

у справі № 908/2445/23

за позовом Компанії

до публічного акціонерного товариства "Мотор Січ" (далі - Товариство)

про розірвання контракту та зобов`язання повернути майно.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 23.08.2024 № 32.2-01/1946 у зв`язку з відпусткою судді Ємця А.А. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 908/2445/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Колос І.Б. і Малашенкова Т.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулася до суду з позовом до Товариства про розірвання контракту № 1323/658-І21-226-АЕ784 (FTD) від 01.11.2021 (далі - Контракт) та зобов`язання повернути майно.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Контрактом в частині оплати за придбаний товар - 8 вертолітних двигунів за загальною вартістю 80 000,00 доларів США. Оскільки позивач не отримав те, на що розраховував при укладенні спірного Контракту (кошти за поставлений товар) у строк, що був передбачений Контрактом, він втратив інтерес до подальшого можливого виконання відповідачем як покупцем свого зобов`язання та набув право захистити свої права як сторона зобов`язального правовідношення шляхом його припинення у передбачений законом спосіб. Оскільки відповідач істотно порушив умови договору, прострочивши оплату за поставлений товар відповідно до умов Контракту та його розірвання у судовому порядку, позивач має право витребувати це майно від відповідача.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.12.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.07.2024, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані передчасністю заявленої позовної вимоги про розірвання Контракту, оскільки на виконання його умов відповідач неодноразово вчиняв дії з перерахування коштів на рахунок позивача, але не зарахування цих коштів сталося через блокування проходження платежу банками-кореспондентами. Позивач після укладання додаткової угоди до Контракту щодо зміни банківських реквізитів та спроби відповідача здійснити платіж на користь позивача за новими реквізитами, який був заблокований банком-кореспондентом, не вжив розумних та достатніх заходів для того, щоб відповідач міг виконати свій обов`язок з оплати двигунів. Таким чином, виконання зобов`язання відповідачем з оплати за Контрактом, є таким, що відстрочене на час прострочення кредитора.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, що полягає у незастосуванні до спірних правовідносин частин першої та другої статті 697 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах.

Просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Від Компанії 26.08.2024 надійшли додаткові пояснення, у яких скаржник надав свої пояснення на відзив Товариства, а також 09.09.2024 - додаткові пояснення на питання, які піднімалися в судовому засіданні 29.08.2024.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.11.2021 Компанія (Об`єднані Арабські Емірати; продавець) та Товариство (Україна; покупець) уклали Контракт (текст викладено російською та англійською мовами, проте позивачем надано суду копію нотаріально засвідченого перекладу цього Контракту та додатків до нього українською мовою), за умовами якого:

- продавець зобов`язується продати, а покупець зобов`язується купити авіаційні двигуни, що були у використанні, а також комплектувальні частини до авіаційних двигунів, які мають напрацювання і потребують капітального ремонту, відповідно до Додатків до цього Контракту, які є його невід`ємною частиною. Авіаційні двигуни, а також комплектуючі до авіаційних двигунів надалі іменуватимуться як ДВИГУН/ДВИГУНИ та ПКІ (пункти 1.1, 1.2);

- продавець гарантує, що на момент постачання та здійснення оплати ДВИГУН/ДВИГУНИ: є його власністю на законних підставах; не є обтяженими будь-якими правами третіх осіб, не є предметом судового та/або досудового спору, не арештований, не перебуває під іншою забороною, вільний від будь-яких боргів та вимог третіх осіб (пункт 1.3);

- продавець постачатиме покупцю ДВИГУНИ та ПКІ на умовах постачання СРТ, м. Запоріжжя/міжнародний аеропорт Бориспіль/порт м. Одеса, Україна (Інкотермс, ред. 2010 р.) протягом 180 календарних днів від дати підписання контракту з наданням усіх потрібних митних, транспортних і товаросупровідних документів. Датою поставки ДВИГУНІВ та ПКІ буде вважатися дата оформлення накладної (пункти 2.1, 2.2);

- ціна одного ДВИГУНА та однієї одиниці ПКІ і загальна вартість Контракту встановлюється у доларах США і вказується у Додатках до цього Контракту (пункт 3.2);

- платіж у розмірі 100 % (сто відсотків) вартості ДВИГУНІВ та ПКІ буде перерахований покупцем на розрахунковий рахунок продавця, вказаний у розділі 13 цього Контракту, протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів від дати підписання "Протоколу зовнішнього огляду двигунів" (пункт 4);

- у випадку порушення покупцем умов платежу, зазначених у пункті 4 цього Контракту, покупець має право нарахувати на продавця штрафні санкції у розмірі 0,01 % в день від несплачених у строк сум (пункт 7.2; в нотаріальному перекладі українською мовою, наданому позивачем, вказаний пункт 7.2. Контракту викладено наступним чином: "У разі порушення покупцем умов платежу, вказаних у пункті 4 цього Контракту, продавець має право нарахувати на покупця штрафні санкції у розмірі 0,01% (одна сота відсотка) на день від невиплачених у строк сум.");

- сплата штрафу не звільняє сторону від обов`язку продовжувати виконання Контракту. В період дії форс-мажорних обставин штрафи не стягуються (пункти 7.3, 7.4);

- під форс-мажорними обставинами вони розуміють надзвичайні, невідворотні, непередбачувані і непереборні обставини, наслідком яких є неможливість протягом певного часу частково або повністю виконувати зобов`язань за цим Контрактом. Сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань, виконання яких стало неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин (за винятком зобов`язань, термін виконання яких настав до дати виникнення таких обставин), пропорційно до часу дії форс-мажорних обставин, при цьому строк виконання всіх зобов`язань за контрактом збільшується пропорційно часу, протягом якого діятимуть такі обставини. Після припинення дії форс-мажорних обставин, всі перенесені зобов`язання підлягають виконанню у порядку, передбаченому цим Контрактом з урахуванням пропорційності продовження моменту їх виконання на період дії форс-мажорних обставин. Доказом настання форс-мажорних обставин є сертифікат Торгово-промислової палати України або Регіональної торгово-промислової палати постраждалої Сторони. У разі існування форс-мажорних обставин понад три місяці будь-яка Сторона має право ініціювати розірвання Контракту (пункт 8.1);

- усі спори чи претензії, що випливають з, або пов`язані з цим Контрактом, включно із спорами щодо його чинності, порушення, розірвання чи нікчемності, вирішуються у господарському суді відповідно до чинного законодавства України (пункт 9.1);

- Контракт набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін і діє до 31.12.2023 (пункт 11.1);

- кожній із сторін надано право розірвати цей Контракт до закінчення його дії шляхом направлення письмового повідомлення: а) якщо інша сторона не виконує якої-небудь істотної умови цього Контракту; б) за рішенням суду (пункт 11.2);

- у разі розірвання Контракту його положення залишатимуться чинними до остаточного виконання зобов`язань (пункт 11.3).

Згідно з Додатком № 2 від 11.11.2021 до Контракту - Специфікація ДВИГУНІВ, ціна і загальна сума Додатку, відповідачу підлягали поставці: 8 двигунів ТВЗ-117ВМ серії 02, 1997 року випуску, за ціною за кожен двигун у доларах США - 10 000 (десять тисяч), а разом на суму 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США, за №№: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8.

Загальна сума за цим Додатком № 2 та загальна сума Контракту становить: 80 000,00 (вісімдесят тисяч) доларів США. Вантажовідправником ДВИГУНІВ буде LINKER (FZE) Міжнародний аеропорт Шарджа", зона SAIF, ОАЕ, П/С 123154. ПРОДАВЕЦЬ поставить ПОКУПЦЮ ДВИГУНИ на умовах постачання СРТ, м. Одесса, Україна (Інкотермс, ред. 2010 р.).

Також 11.11.2021 року продавцем виписано на ім`я платника - Товариства податкову накладну № LN0021-00000080, з умовою 100% оплати відповідно до: Додатку № 2 до Контракту, на загальну суму 80 000 доларів США.

Відповідно до пакувального листа, що є супровідним документом до вантажу, від 11.11.2021 до рахунку № LN0021-00000080 від 11.11.2021 вантажовідправником визначено Компанію, а вантажоодержувачем - Товариство, здійснено пакування у 8 дерев`яних ящиків (245 х 105 х 105 см) кожен. Загальна кількість товару за цим пакувальним листом становить - 8 шт. Загальна вага нетто - 2 407,2 кг. Загальна вага брутто - 4 800,0 кг. Загальна кількість вантажних місць - 8.

За коносаментом № HLCUDX Компанія (продавець, вантажовідправник) 02.01.2022 відправила на адресу відповідача (покупця, вантажоодержувача) з порту ДЖЕБЕЛЬ АЛІ до порту вивантаження - ОДЕСА, судном TYNDALL, номер рейсу 2150W, "1 КОНТ. 4О`Х8'6" ЗАГАЛЬНОГО ПРИЗНАЧЕННЯ SLAC* 9 КОРОБОК ЛОПАТІ НЕСУЧОГО ГВИНТА, ДВИГУНИ, вагою брутто 6 520,00 кг." Оригінал коносаменту передано 10.01.2022.

На підтвердження отримання Товариством двигунів за Контрактом покупцем та продавцем складено та підписано 08.01.2022 вісім протоколів зовнішнього огляду двигунів, в яких зазначено, що комісією у складі: представника ЕО Курта А.В., представника Товариства Агеєва Є.П. у період з 07.01.2022 до 08.01.2022 виконані роботи із зовнішнього огляду двигунів ТВЗ-117ВМ с. 02: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5, № НОМЕР_6, № НОМЕР_7 № НОМЕР_8, та зафіксовано комплектацію та стан двигунів, контейнерів, пакування, вузлів кріплення.

Між сторонами відсутній спір щодо обставин відправлення та отримання відповідачем зазначених вище двигунів, термінів, повноти та якості поставки. Також відповідач не заперечує, що він в строк до 22.02.2022 не здійснив оплату за придбані двигуни.

24.04.2023 Компанія та Товариство уклали додаткову угоду № 1 до Контракту (далі - Додаткова угода), якою сторони змінили пункти 13.1 та 13.2 Контракту, зазначивши свої нові банківські реквізити, з яких та на які буде здійснюватися платіж за Контрактом, в тому числі визначили банк-кореспондент Bank of New York Mellon Corporation.

При цьому пунктом 2 Додаткової угоди визначено, що решта умов Контракту, яких не стосується ця Додаткова угода, залишаються незмінними та сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.

На виконання Додаткової угоди Товариство намагалося 12.05.2023 здійснити платіж на користь Компанії за новими банківським реквізитами, але листом від 30.05.2023 № 08/112-0/04 публічного акціонерного товариства "МТБ БАНК" (далі - ПАТ "МТБ БАНК") повідомив Товариство про те, що 12.05.2023 банком було проведено платіжне доручення № 13735489 від 12.05.2023 за наступними реквізитами: Платник - ПАТ "МОТОР СІЧ", Код ЄДРПОУ платника - 14307794, Сума - 80 000,00 доларів США, Призначення платежу - "GDE: Payment for engine as per Contract No. 1323/658-І21-226-AE784(FTD) dd. 01.11.21, App. 2 dd. 11.11.21.,/AE 4 LINKER FZE UNITED ARABEMIRATES /SHARJAH/ SHARJA H INTERNATIONAL AIRPORT, SAIF-ZONE." 24.05.2023 платіж в сумі 79 967,55 доларів США було повернуто на рахунок платника по причині відмови в проведенні платежу BANK OF AMERICA за внутрішньою політикою Банку.".

Крім цього, вже під час розгляду цієї справи судом, Товариство повторно 10.11.2023 подало до ПАТ "МТБ БАНК" платіжне доручення в іноземній валюті № 719309 від 08.11.2023 на суму 80 000,00 дол. США щодо перерахування на рахунок LINKER (FZE) № АЕ4, Bank: Mashreq Bank, Sharjah branch, Sharja U.A.E, SWIFT cjde BOMBLAED зазначений у Додатковій угоді, з призначенням платежу: "Платіж за двигуни відповідно до Контракту №1323/658-І21-226-АЕ784 (FTD) від 01.11.2021 р. та додатку №2 від 11.11.2021р.".

Згідно з меморіальним ордером № 33753632 від 10.11.2023 банк здійснив перерахування вказаних коштів у сумі 80 000,00 дол. США на рахунок № 5901 у банку-кореспонденті Bank of New York Mellon Corporation з призначенням платежу: "Платіж за двигуни відповідно до Контракту № 1323/658-І21-226-АЕ784 (FTD) від 01.11.2021 р. та додатку № 2 від 11.11.2021 р. на рахунок № АЕ4 LINKER (FZE). Однак, 23.11.2023 листом № 08/ЗВ1/74-08/ЗВ1 ПАТ "МТБ БАНК" надав Довідку про те, що платіж в іноземній валюті на компанію LINKER FZE, Об`єднані Арабські Емірати на суму 80 000,00 доларів США згідно з Контрактом був повернутий 17.11.2023 банком-кореспондентом Bank of New York Mellon Corporation у зв`язку з внутрішню політикою банка-кореспондента. SWIFT-повідомлення додається.

Окрім спірного Контракту Товариство (продавець) та Компанія (покупець) 07.09.2021 уклали також Контракт № 1323/658-Е21-211-АЕ784 (FTD) (далі - Контракт-2), за умовами якого:

- продавець зобов`язався продати, а покупець придбати авіаційні двигуни ТВ3-117ВМ серії 02, призначені для встановлення на цивільні вертольоти, згідно з Додатками до цього Контракту, які є його невід`ємною частиною (пункт 1.1);

- продавець поставить покупцю двигуни на умовах СРТ, Шарджа, ОАЕ (Інкотермс, ред.. МТП, 2010 р.) (пункт 2.1.1);

- ціна двигунів за цим Контрактом встановлюється в доларах США, та мається на увазі на умовах СРТ, Шарджа, ОАЕ (Інкотермс, ред.. МТП, 2010 р.) та зазначається у відповідному Додатку до цього Контракту (пункт 3.1);

- оплата за поставку двигунів буде здійснюватися покупцем на користь продавця банківським переказом у доларах США відповідно до умов, зазначених у відповідному додатку до цього Контракту (пункт 4.1);

- Контракт набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2023 (пункт 11.1).

16.12.2021 сторонами укладено Додаток № 6 до Контракту-2, який є його невід`ємною частиною, та за умовами якого Товариство (продавець) та Компанія (Покупець) погодили специфікацію для поставки двигунів, їх вартість та загальну суму Додатку, а саме продажу підлягали 11 двигунів (у тому числі 8 двигунів, придбані Товариством у Компанії за Контрактом) після ремонту за ціною 194 000,00 дол. США за одиницю на загальну суму 2 134 000,00 дол. США, а саме двигуни ТВ3-117ВМ серії 02 за №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 НОМЕР_10, НОМЕР_11.

Кінцевим користувачем двигунів, які поставляються за цим Додатком є компанія "A&S AVIATION PACIFIC S.A.C." Av. Ricardo Palma 341, Of. 702, Distrito de Miraflores, Peru. Строки постачання двигунів, за умови виконання оплати, зазначеної у пункті 4 цього Додатку, складає 210 календарних днів з можливістю дострокового виконання.

Посилаючись на пункт 9.1 Контракту, а також те, що Товариство визначену Контрактом суму Компанії не перерахувало, а двигуни перебувають у фактичному володінні та користуванні відповідача, Компанія звернулася до господарського суду з цим позовом про розірвання Контракту та зобов`язання Товариства повернути майно відповідно до вимог статей 509, 526, 530, 598, 611, 626, 629, 651, 653, 655, 692, 697, 712 ЦК України та статей 188, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, скаржник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої та другої статті 697 ЦК України у подібних правовідносинах, які, на думку скаржника, підлягають застосуванню.

Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд, також, виходить з того, що зі змісту пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм матеріального права, які зазначені скаржником, у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.

Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Що ж до наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з передчасності заявленої позовної вимоги про розірвання Контракту, оскільки на виконання його умов відповідач неодноразово вчиняв дії з перерахування коштів на рахунок позивача, але не зарахування цих коштів сталося через блокування проходження платежу банками-кореспондентами. Таким чином, виконання зобов`язання відповідачем з оплати за Контрактом, є таким, що відстрочене на час прострочення кредитора.

Однак, Верховний Суд не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

За приписами частин першої, другої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

У розумінні частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, лише у тому випадку, якщо він: 1) відмовився прийняти належне виконання або 2) не вчинив дій, які встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Судами з`ясовано, що за умовами Контракту строк оплати товару покупцем є таким, що настав (оплата здійснюється протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати підписання протоколу зовнішнього огляду двигунів) - до 22.02.2022 включно. Проте, до цієї дати Товариство свої зобов`язання з оплати поставленого товару не виконало.

Відповідач не заперечує, що він в строк до 22.02.2022 не здійснив оплату за придбані двигуни. Обставин того, що Компанія відмовилася прийняти належне виконання зі сторони Товариства або не вчинила дій, які встановлені Контрактом, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких Товариство не могло виконати свого обов`язку у цей строк судами не встановлено.

За таких фактичних обставин Компанія не може вважатися кредитором, що прострочив, у розумінні статті 613 ЦК України. Намагання Товариства виконати свої зобов`язання за Контрактом поза межами погодженого договірного строку не є належним виконанням зобов`язанням, а неможливість проведення відповідних платежів не може свідчити про відмову Компанії як кредитора від належного виконання зобов`язання зі сторони Товариства як боржника.

У цій частині Верховний Суд погоджується з доводами скаржника про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності у його діях прострочення кредитора.

Водночас, Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 такого змісту:

"6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах".

Крім того, Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові 12.10.2021 у справі № 910/17324/19, такого змісту:

"32. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1)].

33. Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85)]. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85)].

34. Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 86)]".

Підстави для розірвання договору встановлені у статті 651 ЦК України, згідно з якою зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що договір може бути розірваний одним із таких способів:

- за згодою (домовленістю) сторін, що є загальним правилом (частина перша);

- в судовому порядку на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина друга);

- в односторонньому порядку однією із сторін, якщо право на односторонню відмову від договору передбачене договором або законом (частина третя).

При цьому, частина друга статті 651 ЦК України, що стосується судового порядку розірвання договору, не містить вказівки щодо можливості обмежити її застосування законом або договором, зокрема, щодо певного виду правовідносин.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07.10.2021 у справі № 925/1382/19 та від 18.04.2024 у справі № 914/459/23.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що за своєю правовою природою укладений сторонами Контракт є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша, друга статті 712 ЦК України).

Відносини щодо договірних зобов`язань купівлі-продажу урегульовані главою 54 ЦК України.

Спір у цій справі виник у зв`язку з неоплатою покупцем (відповідачем) отриманого від продавця (позивача) товару.

Згідно зі статтею 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Верховний Суд зазначає про те, що законом визначені наслідки прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар. Загальне правило про такі наслідки міститься у частині третій зазначеної статті ЦК України - у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (пункти 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 сформувала висновки щодо застосування частини третьої статті 692 ЦК України, відповідно до яких зазначена норма права не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Виконання судового рішення про стягнення з покупця майна, одержаного ним за договором, розірваним судом, може бути складнішим, ніж виконання судового рішення про стягнення коштів. Зокрема, майно може бути вже відчуженим добросовісній третій особі, щодо якої рішення суду про повернення майна від покупця не матиме значення і від якої це майно не можна буде витребувати в іншому судовому процесі. Натомість застосування способу захисту, встановленого частиною третьою статті 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця. Розірвання договору саме по собі не має наслідком ані повернення позивачу майна, яке було передано на виконання розірваного договору без зустрічного задоволення, ані виникнення в позивача права власності на це майно, а є підставою для виникнення обов`язку відповідачів повернути це майно. Відповідно до частини третьої статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Тому, на відміну від визнання судом недійсним оспорюваного договору, розірвання судом договору створює правові наслідки лише на майбутнє, зокрема за певних умов і можливість вимагати повернення того, що було виконано під час дії договору. Отже, якщо договір, на підставі якого друга сторона набула право власності на майно, розірвано, то друга сторона автоматично не втрачає права власності на це майно, а перша сторона не набуває права власності.

Разом із тим зазначене загальне правило щодо наслідків прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар може мати виключення.

У розгляді цієї справи № 908/2445/23 Верховний Суд зазначає, що за загальними правилом, встановленим частиною першою статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу приписів частини третьої цієї статті право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Водночас, відповідно до статті 697 ЦК України "Збереження права власності за продавцем" договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару. Продавець має право вимагати від покупця повернення товару також у разі ненастання обставин, за яких право власності на товар мало перейти до покупця.

Аналіз положень зазначеної статті ЦК України дозволяє виснувати, що вона підлягає застосуванню саме за умови збереження за продавцем права власності на переданий товар і прострочення покупцем його оплати.

Отже, з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 08.09.2020 у справі № 916/667/18, з огляду на предмет, підстави позову, фактичну мету, яку переслідує позивач, пов`язану з бажанням повернути передане відповідачу за Контрактом майно в порядку частини другої статті 697 ЦК України, Верховний Суд зазначає таке.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що за умовами пункту 2.1 Контракту продавець постачатиме покупцю ДВИГУНИ та ПКІ на умовах постачання СРТ, м. Запоріжжя/міжнародний аеропорт Бориспіль/порт м. Одеса, Україна (Інкотермс, ред. 2010 р.) протягом 180 календарних днів від дати підписання контракту з наданням усіх потрібних митних, транспортних і товаросупровідних документів.

Згідно з Додатком № 2 до Контракту його загальна сума становить: 80 000,00 (вісімдесят тисяч) доларів США. Вантажовідправником ДВИГУНІВ буде LINKER (FZE) Міжнародний аеропорт Шарджа", зона SAIF, ОАЕ, П/С 123154. ПРОДАВЕЦЬ поставить ПОКУПЦЮ ДВИГУНИ на умовах постачання СРТ, м. Одесса, Україна (Інкотермс, ред. 2010 р.).

Отже, сторонами контракту погоджено постачання спірного товару на умовах постачання СРТ (Інкотермс, ред. 2010 р.).

СPT (Carriage Paid To) - термін ІНКОТЕРМС (офіційні правила, розроблені Міжнародною торговою палатою для тлумачення термінів, що стосуються внутрішньої та міжнародної торгівлі), що означає фрахт/перевезення товару оплачено до (назва місця призначення).

Зазначений спосіб доставки товару означає, що поставка відбулася в момент, коли продавець доставив товар названому перевізникові або іншій особі в узгодженому сторонами місці. Продавець оплачує перевезення товару до названого пункту призначення. Продавець зобов`язаний повідомити покупця про час доставки товару в узгоджене місце. Перехід ризиків та, відповідно, перехід права власності на товар до його набувача пов`язується із моментом передання товару перевізникові.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 18.05.2023 у справі № 824/97/22, від 21.03.2024 у справі № 824/99/22, від 27.06.2024 у справі № 824/98/22.

Таким чином, як за умовами Контракту, так і за положеннями частини першої статті 334 ЦК України Товариство набуло право власності на поставлений Компанією товар, що свідчить про незастосовність норми статті 697 ЦК України до спірних правовідносин та, з урахуванням правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, - про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права.

Доводи Компанії про те, що за умовами Контракту право власності на спірний товар зберіглося за продавцем спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій умовами Контракту та не узгоджуються умовами поставки СРТ, положеннями 334 ЦК України, з міркувань, наведених Верховним Судом.

Відхиляються Верховним Судом і твердження скаржника про те, що поставка за Контрактом передбачала лише передачу товару у володіння Товариства, за відсутності "цивілістичної тріади права власності" (в частині прав користування та розпорядження), оскільки вони (твердження) не узгоджують з самою правовою природою укладеного сторонами Контракту як договору поставки, який, з огляду на положення статті 712 ЦК України, передбачає передачу товару у власність, а не окремих майнових прав на нього.

Крім того, під час розгляду цієї справи відповідачем неодноразово зазначалося про неможливість повернення поставлених за Контрактом авіаційних двигунів (що були у використанні і потребують капітального ремонту) внаслідок проведення їх ремонту Товариством.

Як було з`ясовано судами попередніх інстанцій, крім Контракту, між сторонами було укладено Контракт-2. Придбані Товариством у Компанії за Контрактом спірні 8 двигунів ТВ3-117ВМ серії 02 за №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 за наслідками ремонту підлягали зворотному продажу за Контрактом-2 Товариством Компанії.

За висновком апеляційного суду, намагання позивача розірвати Контракт та таким чином повернути собі 8 двигунів, але вже відремонтованих, ціна яких значно зросла, впливає на виконання Контракту-2, укладеного між сторонами, що не відповідає попередній поведінці сторони та суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.

Отже, в контексті ефективності обраного Компанією способу захисту порушеного права, який має забезпечити його відновлення та відповідати принципу процесуальної економії, відсутність спірного майна у відповідача в натурі, у тому вигляді, якому було придбано, додатково свідчить про обрання позивачем неефективного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) тощо).

У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) тощо).

Обрання Компанією неефективного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові, на що суди попередніх інстанцій помилково уваги не звернули (див. пункт 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частини друга, п`ята статті 236 ГПК України).

Встановивши з належною повнотою обставини справи щодо умов спірної поставки, суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин статтю 613 ЦК України, що призвело до відмови в позові з помилкових мотивів.

Разом з цим, Верховний Суд зазначає про те, що ця помилка судів попередніх інстанцій, не призвела до ухвалення неправильного по суті рішення про відмову в позові, що є підставою для зміни мотивувальної частини оскаржуваних рішення та постанови судів попередніх інстанцій, а не їх скасування.

Доводи касаційної скарги Компанії висновків про обрання нею неефективного способу захисту порушеного права при зверненні з позовом у цій справі не спростовують та не впливають на них.

За таких встановлених обставин справи Верховний Суд не формує висновку щодо застосування статті 697 ЦК України підстави для застосування якої до спірних правовідносин не підтверджується встановленими обставинами справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. Інакше кажучи, на відміну від парламенту, суд не встановлює абстрактні правила поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певної норми права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17).

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла своє підтвердження під час здійснення касаційного провадження.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального

права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, друга статті 311 ГПК України).

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були ухвалені правильні по суті рішення з належною повнотою з`ясування обставин справи, що дозволяє залишити їх без змін з мотивів, викладених у цій постанові.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та змінює судові рішення лише в частині мотивів відмови у задоволенні позову, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 311, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу компанії ЛІНКЕР (ФЗЕ) (LINKER (FZE) залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 01.12.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.07.2024 у справі № 908/2445/23 - без змін, з мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова