ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/2147/24

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Босової Ю.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: Ніц А.С. на підставі ордеру;

Від відповідача: Павлюк В.С. в порядку самопредставництва;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про стягнення 157 119,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовною заявою до Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі по тексту Виконком) про стягнення майнової шкоди у розмірі 107 119,00 грн та моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на понесення збитків, які складаються з витрат на монтажні роботи у розмірі 51 525,00 грн, та витрат на демонтажні роботи у розмірі 55 594,00 грн. ОСОБА_1 зазначає, що витрати на демонтаж були понесені у зв`язку з необхідністю виконання рішення Виконкому №203 від 25.05.2017, яке пізніше було визнано недійсним та скасовано в частині, яка стосується об`єкта позивача, у судовому порядку. Крім того, ОСОБА_1 посилається на завдання йому моральної шкоди, оскільки в результаті прийняття відповідачем протиправного рішення про демонтаж, позивач зазнав душевних страждань, переживань, оскільки був фактично позбавлений можливості здійснювати підприємницьку діяльність, що спричинило погіршення його матеріального стану, втрату ділових та партнерських зв`язків з партнерами та кредиторами.

Ухвалою суду від 20.05.2022 дана справа була призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

24.06.2024 до суду від Виконкому надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні заявленого позивачем позову у повному обсязі. Відповідачем наголошено, що рішення №203 від 25.05.2017 з огляду на мотиви прийняття Верховним Судом постанови від 07.07.2023 по справі №522/10463/17 було скасовано з підстав порушення Виконкомом законодавчо встановленого обов`язку з повідомлення власника тимчасової споруди про складання припису щодо такого об`єкту, невинесення припису про усунення порушень, що позбавило ОСОБА_1 добровільно виконати припис шляхом надання дозвільних документів або демонтувати тимчасову споруду.

Поряд з цим, аналізуючи приписи Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 року № 3961-VI, відповідач доходить до висновку, що здійснення демонтажу на підставі рішення про демонтаж тимчасової споруди передує невиконання вимоги (припису) власником (користувачем) тимчасової споруди у встановлений уповноваженим органом термін. Проте, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради не звернулось до позивача з приписом про усунення порушень.

Наведене, за переконанням Виконкому, дозволяє дійти висновку, що рішення №203 від 25.05.2017 було скасовано з огляду на порушення Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради порядку доведення до відома ОСОБА_1 виявлених порушень. Таким чином, як вважає відповідач, даний позов пред`явлено до неналежного відповідача, а, отже, у його задоволенні слід відмовити.

Виконком також вказує про недоведеність позивачем наявності причинно-наслідкового зв`язку між фактом монтажу тимчасової споруди в 2011 році та фактом прийняття Виконкомом рішення у 2017 році. Крім того, відповідач вказує про відсутність доказів на підтвердження факту отримання позивачем дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди у м. Одесі.

Посилаючись на відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди, відповідач також просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині.

18.07.2024 до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, по тексту якої позивач вказує про намагання відповідача спонукати господарський суд до переоцінки судових рішень по справі №522/10463/17, які набрали законної сили, що суперечить принципу верховенства права. Позивач вказує, що наявність або відсутність дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди не є та не може бути предметом доказування в цій справі. Позивач наголошує, що майнова шкода була завдана йому у зв`язку з виконанням рішення відповідача про демонтаж тимчасової споруди, яке було визнано незаконним та скасовано.

Причинно-наслідковий зв`язок між діями Виконкому та завданими збитками, за переконанням позивача, є цілком очевидним, оскільки саме в результаті прийняття незаконного рішення №203 від 25.05.2017 належний позивачу об`єкт був вимушено демонтований останнім, що завдало йому збитків, які є вартістю витрат на монтажні та демонтажні роботи.

15.08.2024 до суду від Виконкому надійшли заперечення на відповідь на відзив, по тексту яких відповідач стверджує, що доводи позивача про спонукання відповідачем суду до переоцінки судових рішень у межах справи № 522/10463/17 не відповідають дійсності. Виконком наполягає на відсутності доказів на підтвердження факту отримання позивачем дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди у м. Одесі, що з урахуванням здійснення позивачем підприємницької діяльності без належних дозвільних документів протягом як мінімум 6 років, свідчить про недобросовісність дій позивача у зв`язку з пред`явленням даного спору до суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, господарський суд встановив наступне.

25.10.1999 державним реєстратором було проведено державну реєстрацію підприємницької діяльності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

26.12.2011 між КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди майна, погоджений начальником Управління обласної ради з майнових відносин, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування асфальтований майданчик загальною площею 16,0 кв.м, що розташований біля консультативної поліклініки за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розміщення павільйону з продажу продуктів харчування, крім товарів підакцизної групи.

Згідно з п. 9.1 договору оренди майна від 26.12.2011 договір діє з 29.12.2011 до 28.12.2012.

27.12.2011 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Підрядник) було укладено договір про виконання монтажних робіт №1-11, відповідно до п. 1.1 якого Підрядник зобов`язаний здійснити монтаж споруди тимчасового призначення (малої архітектурної форми для веденні роздрібної торгівлі) з підключенням до електромереж за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язаний прийняти роботу та сплатити за них певну грошову суму на умовах даного договору.

Згідно з п. п. 2.1, 2.3 договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011 загальна сума договору залежить від фактично виконаних робіт з моменту укладення цього договору та складає 55 594,00 грн. Підписаний обома сторонами акт виконання робіт є підтвердженням виконання всіх передбачених цим договором робіт - для Замовника, та прийняття та сплати цих робіт для Підрядника.

У специфікації до договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011 сторонами було визначено найменування робіт, об`єм робіт та їх ціну, яка становить 55 594,00 грн.

Акт виконаних робіт від 27.12.2011 є додатком №2 до договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, який був підписаний обома сторонами.

27.12.2011 ФОП ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 55 594,00 грн в рахунок оплати вартості робіт за договором про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №1-11/1.

Додатковою угодою від 28.12.2012 строк дії договору оренди майна від 26.12.2011 був продовжений сторонами до 28.11.2015.

11.07.2016 між КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди майна, погоджений начальником Управління обласної ради з майнових відносин, відповідно до п. п. 1.1, 9.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування асфальтований майданчик загальною площею 16,0 кв.м, що розташований на території лікарні за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розміщення павільйону з продажу продуктів харчування, крім товарів підакцизної групи. Договір укладений на строк з 11.07.2016 до 11.06.2019.

03.04.2017 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було складено припис №011590, адресований ФОП ОСОБА_1 , згідно з яким позивач мав у строк до 05.04.2017 демонтувати тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

11.05.2017 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, Відділом розвитку та експлуатації торгівлі Суворовського району КУ «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради» було здійснено обстеження тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ФОП ОСОБА_1 , на відповідність її розміщення Правилам розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м. Одесі, затвердженим рішенням Одеської міської ради від №3961-VІ 09.10.2013, та чинному законодавству України, за результатами якого складено акт обстеження тимчасової споруди, а також відривний талон до вимоги (припису) про відмову позивача від підпису.

25.05.2017 Виконкомом було прийнято рішення №203 від 25.05.2017, яким доручено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів із демонтажу, зокрема, тимчасової споруди, яка належить ФОП ОСОБА_1 , та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

31.05.2017 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було складено припис №012010, адресований ФОП ОСОБА_1 , згідно з яким позивач мав у строк до 03.06.2017 демонтувати тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 по справі №522/10463/17 позов ФОП ОСОБА_1 до Виконкому, за участю третьої особи - Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 «Про демонтаж тимчасових споруд» у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта (п. 23 додатку до рішення).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №522/10463/17 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №522/10463/17 було відкрито касаційне провадження за скаргою ФОП ОСОБА_1 , у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення відмовлено.

24.09.2018 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Підрядник) було укладено договір на виконання демонтажних робіт №2-18, відповідно до п. 1.1 якого Підрядник зобов`язаний здійснити демонтаж тимчасової споруди (малої архітектурної форми для ведення роздрібної торгівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язаний прийняти роботи та сплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 договору на виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018 загальна сума договору залежить від фактично виконаних робіт з моменту його укладення та складає 51 525,00 грн. Оплата вартості робіт здійснюється на умовах попередньої оплати.

У специфікації до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018 сторонами було визначено найменування робіт, об`єм робіт та їх ціну, яка становить 51 525,00 грн.

24.09.2018 ФОП ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 51 525,00 грн в рахунок оплати вартості робіт за договором про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №2-18/1.

05.10.2020 між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було підписано акт виконаних робіт до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018.

Слід зазначити, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.01.2017 ФОП ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність з 14.11.2002, основним видом його діяльності є покрівельні роботи.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2023 по справі №522/10463/17 касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 була задоволена, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 скасована, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 залишено в силі.

14.08.2023 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Предметом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до Виконкому є вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 107 119,00 грн та моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. Позивач стверджує, що майнова шкода була завдана йому у зв`язку з необхідністю виконання робіт по демонтажу належної йому споруди на виконання рішення Виконкому №203 від 25.05.2017, протиправність прийняття якого була в подальшому підтверджена судом касаційної інстанції.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені у ст. ст. 1166 ЦК України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Питання відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування врегульовані ст. 1173 ЦК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 сформульовано висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункти 6.11-6.13).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази. Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у господарському судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 76, 77 ГПК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

За наявності визначених ст. 75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи положення частини сьомої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. пункт 32 постанови від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 Великої Палати Верховного Суду).

З огляду на викладене вище, суд зазначає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані приписи статей 1173, 1174 ЦК України, які є спеціальними та визначають порядок відшкодування шкоди, завданої органами місцевого самоврядування.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору оренди майна від 26.12.2011 та договору оренди майна від 11.07.2016 було розміщено тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, тимчасова споруда була змонтована ФОП ОСОБА_2 на виконання укладеного з позивачем договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, за умовами якого Підрядником були прийняті на себе зобов`язання щодо здійснення монтажу споруди (малої архітектурної форми для веденні роздрібної торгівлі) з підключенням до електромереж за адресою: АДРЕСА_1 .

25.05.2017 Виконкомом було прийнято рішення №203 від 25.05.2017, яким доручено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів із демонтажу, зокрема, тимчасової споруди, яка належить ФОП ОСОБА_1 , та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 по справі №522/10463/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.07.2023, було визнано протиправним та скасовано рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 «Про демонтаж тимчасових споруд» у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта (п. 23 додатку до рішення).

Враховуючи визнання незаконним рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта, господарський суд доходить висновку про доведеність позивачем наявності у діях відповідача такого елементу складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка.

При цьому, господарським судом відхиляються доводи Виконкому, який під час розгляду даної справи, наполягав на пред`явленні позивачем позову до неналежного відповідача. Вказаний висновок був зроблений відповідачем в результаті аналізу мотивів прийняття судових рішень по справі №522/10463/17.

Господарський суд зазначає про відсутність підстав для оцінки мотивів прийняття судових рішень по справі №522/10463/17 про визнання незаконним рішення Виконкому №203 від 25.05.2017, оскільки така оцінка не спростовує та не змінює результати вирішення вказаного спору.

Таким чином, істотне значення для вирішення судом даного спору має безпосередньо обставина визнання незаконним рішення Виконкому №203 від 25.05.2017, повноваження на переоцінку обставин або висновків, зроблених у межах справи №522/10463/17, під час вирішення даного спору у господарського суду відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Обов`язок доказування розміру заподіяної шкоди, які і інших елементів цивільного правопорушення, покладається на позивача.

До складу матеріальних збитків, які були заявлені ОСОБА_1 до стягнення включено витрати, понесені у зв`язку з монтажем тимчасової споруди у розмірі 55 594,00 грн та витрати, понесені у зв`язку з демонтажем тимчасової споруди у розмірі 51 525,00 грн.

Господарський суд зазначає, що розмір заявлених до стягнення збитків в цій частині підтверджений позивачем належними доказами: договорами, укладеними з ФОП ОСОБА_2 , зі змісту яких можна встановити місце виконання робіт ( АДРЕСА_1 ), підписаними актами про виконання робіт, квитанціями до прибуткового касового ордеру про оплату виконаних ФОП ОСОБА_2 підрядних робіт.

З огляду на викладене господарський суд доходить висновку про доведеність ОСОБА_1 обставини понесення витрат на монтаж та демонтаж споруди у загальному розмірі 107 119,00 грн.

Вирішуючи питання про наявність такого елементу складу цивільного правопорушення як причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 згідно з наявними в матеріалах справи доказами здійснював підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , з 2011 року. При цьому, лише в 2017 році Виконкомом було прийнято рішення про демонтаж належної позивачу споруди.

Суд зазначає про безпідставне посилання відповідача на здійснення позивачем підприємницької діяльності без належних дозвільних документів протягом значного періоду часу оскільки дослідження вказаної обставини не входить до предмета доказування.

Господарський суд звертає увагу, що будь-які інші рішення або докази, які можуть підтвердити обставину розміщення ОСОБА_1 тимчасової спору з порушенням чинного законодавства, в тому числі, Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, в матеріалах справи відсутні.

З викладених обставин господарський суд доходить висновку, що за відсутності доказів розміщення позивачем тимчасової спору з порушенням вимог чинного законодавства та у зв`язку з визнанням незаконним рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 в судовому порядку, понесені позивачем витрати на монтаж тимчасової споруди слід вважати збитками позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №522/10463/17 було відкрито касаційне провадження за скаргою ФОП ОСОБА_1 , у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення відмовлено.

Рішенням Виконкому №203 від 25.05.2017 обов`язок здійснити демонтаж споруди власними силами було покладено на суб`єкт господарювання. При цьому, у рішенні зазначено, що витрати на демонтаж споруди будуть покладені на суб`єкт господарювання у випадку невиконання рішення у добровільному порядку.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи обізнаним зі змістом рішення відповідача, приймаючи до уваги відмову Верховного Суду у зупиненні виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №52/10463/17, демонтував споруду за власний рахунок.

Проте, скасування постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №52/10463/17 в касаційному порядку згідно з постановою Верховного Суду від 07.07.2023, надає позивачу право вимагати від Виконкому стягнення витрат, понесених на демонтаж споруди, здійснених на виконання рішення відповідача.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про доведеність ОСОБА_1 у діях Виконкому таких елементів складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка, причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою та завданими збитками. Наведене дозволяє суду дійти висновку про наявність правових підстав для присудження до стягнення з Виконкому на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі 107 119,00 грн.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, суд виходить з наступного.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Велика Палата у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п. п. 86, 88 постанови).

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 було зроблено висновок, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування.

Крім того, у постанові від 05.12.2022 у справі №214/7462/20 Верховним Судом наголошено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 посилається на завдання йому відповідачем душевних страждань та переживань, оскільки позивач був фактично позбавлений можливості здійснювати підприємницьку діяльність, що спричинило погіршення його матеріального стану, втрату ділових та партнерських зв`язків з партнерами та кредиторами.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Здійснення фізичною особою підприємницької діяльності завжди покладає не неї певний ризик, який вона готова нести для одержання прибутку, тому втрата можливості здійснювати господарську діяльність не може мати наслідком виникнення у особи безумовного права на відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність з 1999 року до 2023 року. Проте, будь-які докази, які стосуються підприємницької діяльності позивача в матеріалах справи відсутні, які і відсутні докази погіршення матеріального стану позивача або втрати ділових та партнерських зв`язків з партнерами та кредиторами, втрата яких могла мати місце за будь-яких підстав, взагалі не пов`язаних з прийняттям відповідачем рішення про демонтаж належної позивачу споруди.

Крім того, суд зазначає, що рішення про демонтаж було прийнято відповідачем у травні 2017 року. Натомість, споруда була демонтована у жовтні 2020 року, що підтверджується актом виконаних робіт до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018. Таким чином, демонтаж споруди не був несподіваним рішенням для позивача, а, отже, у останнього було достатньо часу для оцінки всіх ризиків.

З викладених обставин господарський суд доходить висновку, що заявлена до стягнення ОСОБА_1 моральна шкода у розмірі 50 000,00 грн не підтверджена жодними доказами, а, отже, у суду відсутні підстави для покладення на Виконком обов`язку її відшкодувати. Наведене має наслідком необхідність відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у названій частині.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог шляхом присудження до стягнення з Виконкому збитків у розмірі 107 119,00 грн. В іншій частині позову слід відмовити.

Позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з даними позовними вимогами на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» , правомірність застосування якого була перевірена судом під час відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи часткове задоволення заявлених позивачем вимог господарський суд покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог шляхом їх присудження до стягнення в дохід державного бюджету України.

У поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу позивачем було надано суду договір про надання правової допомоги №1/01.04/2024 від 01.04.2024, укладений з адвокатом Чумаченко С.О.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 договору №1/01.04/2024 від 01.04.2024 Адвокат зобов`язується надати Клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а саме: складання позову та інших заява (клопотань), представництво Клієнта в судах у справі, що стосується відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Виконавчого комітету Одеської міської ради. Адвокат мас право, зокрема, залучати для виконання доручення по договору інших осіб (юристів, адвокатів тощо).

Згідно з п. 3.1 договору №1/01.04/2024 від 01.04.2024 вартість послуг (винагорода, гонорар) за цим договором становить 30 000,00 грн. Сторони погодили, що гонорар визначений у п. 3.1. договору сплачується Клієнтом у майбутньому, а саме не пізніше тридцяти календарних днів після набрання рішенням суду, ухваленого на користь Клієнта, законної сили у справі щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Згідно з додатком до договору №1/01.04/2024 від 01.04.2024 вартість послуг включає надання консультацій, аналіз чинного законодавства, аналіз документів, складання позовної заяви; загальна кількість годин становить 21,00 год, вартість 30 000,00 грн.

Відповідач заперечував проти задоволення вимоги позивача, посилаючись на відсутність документів про надання правової допомоги саме у цій господарській справі. Крім того, Виконкомом було наголошено, що доводи позовної заяви зводяться до прямого цитування приписів чинного законодавства та викладення фактичних обставин справи, тому формування правової позиції у представника позивача із зазначенням про те, що підготовка позову та доказової бази зайняло 10 годин, є штучним завищенням обсягу витраченого часу.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 по справі №922/445/19 дійшла висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Позовна заява від імені позивача була подана до суду адвокатом Чумаченко С.О., з яким позивач уклав договір №1/01.04/2024 від 01.04.2024, у зв`язку з чим, судом відхиляються доводи відповідача про відсутність документів про надання правової допомоги саме у цій господарській справі. Посилання відповідача на штучне завищення часу для підготування позовної заяви тривалістю 10 год. суд також оцінює критично, оскільки з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин, підготування позовної заяви потребувало аналізу доказів та оцінки значної кількості законодавчих норм, а, отже, обсяг виконаної адвокатом роботи для підготування позовної заяви є достатньо значним.

Підсумовуючи вищезазначене, враховуючи часткове задоволення заявленого ОСОБА_1 позову, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача шляхом присудження до стягнення з Виконкому витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради /65026, м. Одеса, Думська площа, 1; ідентифікаційний код 04056919/ на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 / збитки у розмірі 107 119,00 грн /сто сім тисяч сто дев`ятнадцять грн 00 коп./, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн /двадцять тисяч грн 00 коп./.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради /65026, м. Одеса, Думська площа, 1; ідентифікаційний код 04056919/ в дохід державного бюджету України /отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106/ судовий збір у розмірі 1651,52 грн /одна тисяча шістсот п`ятдесят одна грн 52 коп./.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 16 вересня 2024 р.

Суддя С.П. Желєзна