ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2024 р. Справа№ 911/377/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Мальченко А.О.

Хрипуна О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на рішення Господарського суду Київської області від 24.04.2024

у справі №911/377/24 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Абрамчук Ганни Вікторівни

до Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат»

про стягнення 246930,28 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Абрамчук Ганна Вікторівна звернулася до Господарського суду Київської області із позовною заявою від 07.02.2024 до Товариства з додатковою відповідальністю Узинський цукровий комбінат про стягнення 246930,28 грн, з яких: 179 084,40 грн основного боргу, 42 371,86 грн пені, 21 490,13 грн 12% штрафу, 3061,61 грн 3% річних та 922,28 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки № 1003/2023НЯ від 10.03.2023.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.04.2024 у справі №911/377/24 задоволено позов частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на користь фізичної особи-підприємця Абрамчук Ганни Вікторівни 179 084 (сто сімдесят дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн 40 коп. основного боргу, 42 371 (сорок дві тисячі триста сімдесят одну) грн 85 коп. пені, 21 490 (двадцять одну тисячу чотириста дев`яносто) грн 13 коп. 12% штрафу, 3061 (три тисячі шістдесят одну) грн 61 коп. 3% річних та 3690 (три тисячі шістсот дев`яносто) грн 11 коп. судового збору.

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Судом встановлено факт порушення відповідачем договірних зобов`язань у зв`язку з чим суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 179 084 грн 40 коп. основного боргу, 42371 грн 85 коп. пені, 21490 грн 13 коп. штрафу, 3061 грн 61 коп. 3% річних.

В іншій частині заявлених позовних вимог про стягнення 922,28 грн як інфляційної складової боргу відмовлено у зв`язку з безпідставністю їх нарахування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт вважає, що рішення прийнято в результаті неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності ряду обставин, що мають

значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, а також, вважає його таким, що прийнято у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно - правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й ті саме порушення є неможливим.

- оскільки розгляд справи був здійснений без участі відповідача, ухвалу суду про відкриття провадження у справі відповідач не отримував, був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо позовних вимог, судом неправомірно стягнуто штрафні санкції, адже від моменту коли зобов`язання мало бути виконане пройшло більше шести місяців.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на рішення Господарського суду Київської області від 24.04.2024 у справі №911/377/24, вирішено розгляд апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на рішення Господарського суду Київської області від 24.04.2024 у справі №911/377/24 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

10 березня 2023 між Фізичною особою - підприємцем Абрамчук Ганною Вікторівною (далі - постачальник) та ТДВ «Узинський цукровий комбінат» (далі покупець) було укладено Договір поставки №1003/2023НЯ (далі - Договір), відповідно до умов якого в порядку, передбаченому даним Договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язаний прийняти товар та оплатити його згідно з умовами Договору.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що найменування, асортимент, комплектність, кількість, ціна одиниці і загальна вартість товару в обсязі кожної партії поставки визначається в Специфікаціях на поставку товару, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Ціна товару, вартість конкретної партії товару погоджуються сторонами в Специфікації та вказується у видаткових накладних (п. 2.1).

Поставка товару здійснюється однією чи кількома партіями. Кількість товару в кожній партії вказується у видаткових накладних, підписаних уповноваженою особою покупця (п. 3.2).

Згідно п. 3.3 Договору, постачальник зобов`язується поставити товар у повному обсязі в термін, що визначається в Специфікації. Якщо після узгодження Специфікації на поставку товару склались непередбачені обставини, які тягнуть за собою неможливість поставки товару, постачальник зобов`язаний негайно письмово повідомити про це покупця.

Як зазначає позивач, ним було поставлено відповідачу товар за накладними №2486/0304 від 03.04.2023, № 2363/0304 від 03.04.2023, № 2425/0104 від 01.04.2023, який в повному обсязі не оплачено, що свідчить про неналежне та неповне виконання покупцем своїх договірних зобов`язань з приводу вчасної та повної оплати. Як наслідок, за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 179 084,40 грн, за стягненням якої позивачка і звернулась до суду.

Поряд з вказаною заборгованістю, позивачем заявлені до стягнення 42 371,86 грн пені, 21 490,13 грн 12% штрафу, 3 061,61 грн 3% річних та 922,28 грн інфляційних втрат.

Відзив на позов відповідач не подав, як не надав і власного контрозрахунку та/або доказів повної оплати товару чи повернення товару позивачеві, у зв`язку з неможливістю здійснити його оплату; будь-яких інших доказів та пояснень, які стосуються розгляду вказаної справи також від відповідача не надходило.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором поставки № 1003/2023НЯ від 10.03.2023.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до умов Договору № 1003/2023НЯ позивач передав, а відповідач отримав наступний товар: лушпиння соняшникове гранульоване (пелета з лушпиння соняшника), що підтверджується наступними видатковими накладними №2486/0304 від 03.04.2023 на суму 84 151,10 грн, №2363/0304 від 03.04.2023 на суму 79 987,55 грн, №2425/0104 від 01.04.2023 на суму 82 086,25 грн, копії яких містяться в матеріалах справи.

Судом було досліджено зазначені накладні та встановлено, що накладні підписані представниками обох сторін та скріплені печатками підприємства.

Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, а отже вказаний у видаткових накладних товар прийнятий відповідачем, що свідчить про повноту та якість виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, а тому товар вважається прийнятим без зауважень в повному обсязі.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Вищеперелічені видаткові накладні є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки містять інформацію про господарську операцію та про осіб, які її вчинили.

За твердженням позивача та наявними у справі доказами, станом на момент подачі позову за відповідачем наявна заборгованість за трьома видатковими накладними, зокрема: №2486/0304 від 03.04.2023 не здійснено частково оплату в сумі 17010,60 грн, № 2363/0304 від 03.04.2023 повністю не оплачена накладна на суму 79987,55 грн, № 2425/0104 від 01.04.2023 повністю не оплачена накладна на суму 82086,25 грн.

Таким чином, вартість неоплаченого товару за Договором № 1003/2023НЯ склала суму 179084,40грн (17010,60+79987,55+82086,25).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно спірних видаткових накладних, останні датовані 01.04.2023 та 03.04.2023, тобто факт отримання товару покупцем визначений датою накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказано в п. 5 Специфікації №1, підписаної сторонами 10.03.2023, розрахунки за товар здійснюються на умовах: 100% оплата протягом 1-3 банківських днів з моменту поставки на склад покупця.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за накладною №2425/0104 від 01.04.2023 на суму 82086,25 грн, включно до 05.04.2023 (оскільки першим банківським днем після отримання товару є 03.04.2023). Таким чином, початком для настання у відповідача грошового зобов`язання зі сплати заборгованості в розмірі 82 086, 25 грн буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, тобто 06.04.2023.

За накладними № 2486/0304 від 03.04.2023, де залишок заборгованості склав 17010,60 грн та № 2363/0304 від 03.04.2023 на суму 79987,55 грн відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем в строк до 06.04.2023 включно. Таким чином, початком для настання у відповідача грошового зобов`язання зі сплати заборгованості в розмірі 17010,60 грн та 79987,55 грн буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, тобто 07.04.2023.

Разом з тим, ані у строк визначений Договором, ані на момент розгляду справи, заборгованість в сумі 179 084,40 грн відповідачем не погашена.

В матеріалах справи міститься Акт звіряння взаємних розрахунків станом на 01.09.2023 року, в якому прослідковується факт підтвердженої зі сторони ТДВ «Узинський цукровий комбінат» заборгованості в розмірі 179 084,40 грн.

За висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 10.09.2019 по справі №916/2403/18, від 19.09.2019 по справі №910/14566/18, від 04.12.2019 по справі №916/1727/17, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Отже, акт звірки взаєморозрахунків сам по собі не є первинним документом та може бути належним доказом на підтвердження наявності заборгованості, лише за наявності первинних документів.

Як встановлено судом, позивачем надано належні первинні документи (видаткові накладні) на підтвердження факту поставки товару та наявності у відповідача заборгованості, яка додатково відображена в акті звірки взаєморозрахунків.

До того ж з метою досудового врегулювання спору, ФОП Абрамчук Г.В. зверталась до ТДВ «Узинський цукровий комбінат» з вимогою №5 за вих. номером 1409/2023 від 14.09.2023, в якій просила протягом двох днів з моменту отримання даної вимоги виконати свої зобов`язання по оплаті заборгованості в сумі 179 084,40 грн.

Вказана вимога за номером накладної № 381 була направлена на адресу відповідача 14.09.2023, про що також свідчить опис вкладення до цінного листа, однак залишена відповідачем без відповіді та належного реагування.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення з ТДВ «Узинський цукровий комбінат» заборгованості за отриманий товар за Договором поставки №1003/2023НЯ від 10.03.2023.

Поряд з сумою основного боргу, позивачем заявлені до стягнення 42371,86 грн пені (за період з 07.04.2023 по 06.10.2023) та 21490,13 грн 12% штрафу.

Пунктом 6.2 Договору визначено, що у разі прострочення оплати поставленого товару покупець зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення.

У разі прострочення оплати товару більш ніж 60 календарних днів, покупець додатково зобов`язується сплатити постачальнику штраф в розмірі 12% від вартості неоплаченого (несвоєчасно оплаченого товару).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 Господарського кодексу України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штраф це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.

Тобто, на відміну від пені, яка є довготривалою санкцією, штраф застосовується одноразово у відсотковому відношенні від суми невиконаного зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. Відповідну правову позицію викладено в постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19.

В постанові зазначено, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

З огляду на викладене, судом визнано правомірною та обґрунтованою вимогу позивача про стягнення пені та штрафу.

Згідно положеннями Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З розрахунку позивача вбачається, що ним при здійсненні розрахунку застосовано подвійну облікову ставку НБУ та нараховано пеню наступним чином: на загальну суму боргу 179084,40 грн за період з 07.04.2023 по 06.10.2023 року.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого статтею 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом шести місяців.

Як зазначено в п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як встановлено судом та про що зазначалось вище, початком для настання у відповідача грошового зобов`язання зі сплати заборгованості в розмірі 82 086, 25 грн (накладна № 2425/0104 від 01.04.2023 року) є 06.04.2023.

За накладними № 2486/0304 від 03.04.2023 на залишок суми боргу 17010,60 грн та №2363/0304 від 03.04.2023 на суму боргу 79987,55 грн (загалом 96998,15 грн) початком для настання у відповідача грошового зобов`язання зі сплати заборгованості є 07.04.2023.

Зважаючи на те, що позивач здійснив обрахування штрафних санкцій на всю суму боргу з 07.04.2023, а у суду відсутнє право виходити за межі заявлених позовних вимог та збільшувати період нарахування, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що заявлена до стягнення пеня в сумі 42371,86 грн підлягає задоволенню частково в сумі 42371,85 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу, нарахованого позивачем на суму простроченого зобов`язання з оплати товару понад 60 (шістдесят) календарний день, судом встановлено, що 12% штрафу від суми заборгованості у розмірі 179084,40 грн становить 21490,13 грн.,у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати в розмірі 922,28 грн, нараховані за період з 07.04.2023 по 31.08.2023 та 3% річних в сумі 3061,61 грн, нараховані за період з 07.04.2023 по 31.10.2023.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, за періоди з 07.04.2023 по 31.10.2023, погоджується з висновкому суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Дана правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського Суду від 26.06.2020р. у справі № 905/21/19 та від 20.11.2020р. у справі № 910/13071/19.

Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського Суду у постанові від 20.11.2020р. у справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Під час перевірки розрахунку інфляційних втрат судом враховано, що в квітні 2023 індекс інфляції становив 100,20; в травні 2023 100,50; в червні 2023 100,80; в липні 2023 - 99,40 та в серпні 2023 98,60.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат, шляхом множення коефіцієнтів за цей період вбачається, що сукупний індекс інфляції з квітня 2023 по серпень 2023 дорівнював 0,99485002 (1,002*1,005*1,008*0,994*0,986), тобто переважав процес дефляції, який складає мінусову суму: -922,28 грн, розраховану на суму боргу 179084,40 грн.

Однак позивач зазначену суму в розмірі -922,28 грн враховує як інфляційну складову боргу, що є невірним тлумаченням.

Зважаючи на те, позивач безпідставно нарахував за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання 922,28 грн інфляційних втрат, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в цій частині.

Доводи апелянта про розгляд справи у його відсутність, оскільки ухвалу суду про відкриття провадження у справі він не отримував, та був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо позовних вимог, колегією суддів відхиляються, оскільки ухвалу Господарського суду Київської області від 27.02.2024 про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження у справі №911/377/24 було отримано відповідачем в його електронний кабінет (електронну пошту) 28.02.2024 о 00:19.

Оскаржуване рішення у справі судом першої інстанції було прийнято 24.04.2024, а тому відповідач не був позбавлений права подати відзив на позовну заяву у визначені ГПК України строки.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на рішення Господарського суду Київської області від 24.04.2024 у справі №911/377/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.04.2024 у справі №911/377/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат».

4. Матеріали справи №911/377/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст.287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.О. Мальченко

О.О. Хрипун