ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2024 р. Справа№ 910/9206/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Квіцінська А.І.

від відповідача: Атаманюк В.В., Кучер Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023, повний текст якого складено та підписано 14.11.2023

у справі № 910/9206/23 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Харківобленерго»

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

про стягнення 261 715 976,64 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Харківобленерго» (далі - Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (далі - Підприємство): 159 010 586,68 грн основної заборгованості за період лютий 2020 року - жовтень 2021 року, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії (далі - Договір; заява-приєднання до договору від 22.12.2018 №14/15593); 17 171 608,65 грн пені; 15 193 066,88 грн 3% річних і 70 340 714,43 грн втрат від інфляції, а всього 261 715 976,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не було належним чином виконано умов Договору щодо повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг з розподілу електричної енергії у період лютий 2020 року - жовтень 2021 років, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 159 010 586,68 грн. Крім того, на суму заборгованості позивачем нараховано 17 171 608,65 грн пені, 15 193 066,88 грн 3% річних та 70 340 714,43 грн втрат від інфляції.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач з позовом не погодився, посилаючись на те, що між сторонами відсутній договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії; відповідач визнає заборгованість з розподілу електричної енергії споживачам постачальника «останньої надії» у період з 01.02.2020 по 31.10.2021 у сумі 44 327 931,89 грн без об`ємів розподілу комунального підприємства «Харківські теплові мережі»; вимоги зі сплати пені та втрат від інфляції є необґрунтованими та надмірно завищеними; крім того, Підприємство зазначає про скрутне фінансове становище.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/9206/23 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь акціонерного товариства «Харківобленерго»: 159 010 586 грн 68 коп. основної заборгованості; 17 171 608 грн 65 коп. пені; 15 193 066 грн 88 коп. 3% річних; 70 340 714 грн 43 коп. втрат від інфляції та 939 400 грн судового збору.

Рішення мотивоване тим, що оскільки у період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року позивачем було належним чином виконано умови Договору в частині надання відповідачу послуг з розподілу електричної енергії на загальну суму 159 010 586,68 грн, а відповідачем такі послуги прийнято без будь-яких зауважень, то позовні вимоги в частині стягнення з Підприємства наведеної суми заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних та річних, місцевий господарський суд, здійснивши перевірку вірності проведеного позивачем розрахунку цих позовних вимог, встановив їх обґрунтованість та задовольнив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, частково, в сумі 44 327 931,89 грн та відмовити повністю в задоволенні інших позовних вимог.

А саме апелянт посилається на те, що:

- судом першої інстанції було порушено норми процесуального закону, а саме стадія дослідження доказів згідно протоколу судового засідання від 13.11.2023 тривала всього 11 секунд, а судові дебати не проводились;

- судом було проігноровано доводи та докази відповідача, що наведено та долучено до відзиву на позовну заяву, а тому оскаржуване рішення є неправомірним, необґрунтованим, що свідчить про формальний характер розгляду обставин справи;

- позивачем в порушення п. 6.8 договору не було дотримано встановленої процедури досудового врегулювання спору;

- судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено у застосуванні до спірних правовідносин положень підпункт 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 №332, яким на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надано настанови зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій;

- у зв`язку з тим, що розмір збитків не доведений, а розмір пені, інфляційних та 3% річних значно завищеними і складає 70% суми основного боргу, нарахування пені після 24.02.2022 є незаконним, то вимоги про стягнення названих сум є необґрунтованими і надмірно завищеними;

- вина відповідача в несплаті послуг розподілу, наданих за період з 01.02.2020 по 31.10.2021, відсутня, оскільки джерелом оплати послуг є платежі кінцевих споживачів, у випадку відсутності сплати яких відповідач позбавлений можливості виконувати свої зобов`язання за договором;

- суд не винесено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, що позбавило сторону права на оскарження;

- судом першої інстанції не взято до уваги фінансові обставини, що склалися у відповідача.

Від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення у справі.

Доводи та заперечення позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін посилаючись на те, що:

- апелянт вводить суд в оману щодо обставин проведення судових дебатів, адже у відповідності до аудіо-фіксації судового засідання дебати були проведені судом, а сторони в них приймали участь;

- зміст оскаржуваного рішення свідчить, що судом надано оцінку усім доводам учасників справи та усім наявним у матеріалах справи доказам;

- п. 6.8 договору не має жодного відношення до нарахування та стягнення штрафних і фінансових санкцій;

- постанова НКРЕКП від 25.02.2022 №332 не припинила умов укладеного між сторонами договору, зокрема в частині нарахування штрафних санкцій, а рекомендувала учасникам ринку зупинити їх нарахування та стягнення на відповідний період;

- відповідач як суб`єкт господарювання свідомо порушив вимоги статей 193, 226 ГК України в частині вжиття усіх заходів, необхідних для належного виконання своїх зобов`язань за договором;

- відсутність коштів на рахунках відповідача через невиконання його контрагентами зобов`язань не є підставою для невиконання ним зобов`язань з оплати послуг за договором;

- у відповідності до статті 255 ГПК України ухвала про відмову у зупиненні провадження у справі окремому оскарженню не передбачено. Тож право позивача судом не було порушено.

Позивачем подано додаткові письмові пояснення, в яких викладено заперечення щодо зменшення розміру заявленого до стягнення пені.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Алданова С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9206/23 . Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.

11.12.2023 до суду від скаржника надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додано платіжну інструкцію № 835 від 07.12.2023 про доплату судового збору у розмірі 177 280,00 грн.

14.12.2023 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2023 відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 05.02.2024. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 28.01.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 28.01.2024. Явка учасників справи не визнана обов`язковою.

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема на 06.03.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 зупинено провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/9206/23 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №911/1359/22. Зобов`язано учасників справи повідомити Північний апеляційний господарський суд про результат розгляду справи №911/1359/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2024 поновлено провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/9206/23. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на №910/9206/23 на 24.06.2024. Встановлено учасниками справи строк для подання письмових пояснень до 17.06.2024. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема на 19.08.2024.

Явка представників учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні 19.08.2024 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 19.08.2024 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення у даній справі змінити.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Товариство є оператором системи розподілу постачання електричної енергії на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої згідно постанови НКРЕКП від 16.11.2018 №1446.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 №1023-р (зі змінами) Підприємство визначено постачальником «останньої надії» на період з 01.01.2019 до 31.12.2021. Територія здійснення діяльності відповідача як постачальника «останньої надії» - територія України, крім території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

19.12.2018 Підприємство (постачальник) підписало заяву-приєднання до Договору, за яким оператором системи є позивач.

Так, за умовами Договору:

- Договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії постачальнику (далі - постачальник) для його споживачів як послуги оператора системи; укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору (пункт 1.1 Договору);

- умови Договору є однаковими для всіх електропостачальників та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ) (далі - ПРРЕЕ) (пункт 1.2 Договору);

- оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС-кодами споживачів та їх точками вимірювання; реєстр ведеться оператором системи в електронному вигляді; оператор системи забезпечує надання послуг з розподілу (передачі) в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії, та надання інших послуг, зокрема з відключення та підключення споживачів (пункт 2.1 Договору);

- постачальник здійснює придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії відповідно до умов глави 3 Договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії через постачальника, та інших послуг оператора системи відповідно до порядку розрахунків, який є додатком 1 до Договору (пункту 2.2 Договору);

- ціна послуг з розподілу (передачі) визначається згідно з Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії (Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з передачі електричної енергії), затвердженим Регулятором; ціна інших послуг визначається згідно з калькуляціями, розрахованими на підставі Методики розрахунку вартості робіт з підключення електроустановок споживачів до електричних мереж ліцензіата та інших додаткових робіт і послуг, пов`язаних із ліцензованою діяльністю, затвердженої Регулятором (пункт 3.1 Договору);

- вартість договору складає вартість послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за сукупністю споживачів постачальника, яким відповідно до умов договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) послуги з розподілу (передачі) електричної енергії придбаває постачальник, та вартість інших послуг згідно з договором (пункт 3.2 Договору);

- розрахунковим періодом для цілей Договору є календарний місяць (пункт 3.3 Договору);

- оплата (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником у формі попередньої оплати (пункт 3.4 Договору);

- оплата послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником на поточний рахунок оператора системи (пункт 3.5 Договору);

- постачальник зобов`язується: виконувати умови Договору; здійснювати придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у повному обсязі відповідно до умов глави 3 Договору за сукупністю споживачів постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) оплату (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії забезпечує постачальник, та інших платежів, необхідність яких випливає з умов Договору; повідомляти оператора системи про технічні характеристики (умови) комерційних пропозицій постачальника; надавати оператору системи інформацію в порядку та у строки, передбачені Тимчасовим порядком визначення обсягів купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії електропостачальниками та операторами систем розподілу на перехідний період, затвердженим Регулятором (пункт 4.2 Договору).

У пунктах 2.1 - 2.11 додатку №1 до Договору встановлено строки, умови та порядок оплати постачальником послуг позивача.

Додатковою угодою від 23.12.2020 до Договору сторони домовилися продовжити дію Договору до 31.12.2021.

У період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року між сторонами підписано акти виконаних робіт з розподілу електричної енергії за наведений період на загальну суму 159 010 586,68 грн. Товариством було виставлено Підприємству відповідні рахунки-фактури для оплати наданих послуг, проте відповідачем такі рахунки-фактури не оплачені.

Наведене стало підставою для пред`явлення Товариством позову у дані справі про стягнення 261 715 976,64 грн, в т.ч. 159 010 586,68 грн основної заборгованості, 17 171 608,65 грн пені, 15 193 066,88 грн 3% річних і 70 340 714,43 грн втрат від інфляції.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 4 статті 46 Закону України "Про ринок електричної енергії" оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (НКРЕКП).

За приписами частин 1, 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач шляхом подання заяви-приєднання від 19.12.2018 приєднався до умов Договору електропостачальника надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, який станом на час розгляду даної справи по суті є чинним, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

З огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, до якого відповідач приєднався 19.12.2018, як належну підставу у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 2.4 додатку 1 до Договору ("Порядок розрахунків") постачальник здійснює остаточний розрахунок за розподіл електричної енергії відповідно до Акта прийому-передачі наданих послуг з розподілу електричної енергії між ОСР та постачальником (додаток 5.1 до Договору), складеного за підсумками розрахункового періоду (п. 2.9 цього Порядку розрахунків), та рахунку протягом 5 (п`яти) банківських днів від дня їх отримання.

У відповідності до п. 2.6 додатку 1 до Договору в разі неотримання постачальником рахунків та Актів виконаних робіт Оператор системи направляє зазначені документи поштовим зв`язком. У такому разі рахунки та Акти вважаються отриманими Постачальником з дня їх відправлення.

Судом першої інстанції на підставі досліджених у справі документів вірно встановлено, що у період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року позивачем було надано відповідачу послуги з розподілу електричної енергії на загальну суму 159 010 586,68 грн. Наведені обставини підтверджуються підписаними та скріпленими печатками юридичних осіб актами виконаних робіт з розподілу електричної енергії за наведений період. Будь-які заперечення та/або застереження щодо обсягів та вартості отриманих відповідачем послуг (робіт) з розподілу електричної енергії означені акти не містять.

Відповідачем доказово обставин невірності визначення позивачем суми основної заборгованості ані під час судового розгляду спору в суді першої інстанції, ані на стадії апеляційного перегляду справи не доведено.

Судом встановлено, що на підставі вищенаведених актів позивачем було сформовано рахунки-фактури на оплату послуг розподілу електроенергії по кожному місяцю окремо та які були надіслані відповідачу засобами поштового зв`язку згідно представлених до справи чеків АТ «Укрпошта».

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази оплати відповідачем наданих позивачем у період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року послуг з розподілу електричної енергії на загальну суму 159 010 586,68 грн, строк виконання зобов`язань з оплати яких настав, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення названої суми основної заборгованості.

Відносно посилань апелянта на недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору із складання акта порушення, що визначено в п. 6.8 Договору, колегія суддів зазначає таке.

Зі змісту Розділу 6 Договору вбачається узгодження між сторонами умов щодо відповідальності сторін за порушення зобов`язань за цим правочином. Так, в пунктах 6.1 - 6.5 Договору визначено умови та межі відповідальності Оператора систем розподілу, а в пунктах 6.6 -6.7 Договору, - Постачальника. Жодна із цих умов не містить положень, зокрема, щодо неможливості нарахування штрафних санкцій чи стягнення суми основного боргу через відсутність складеного між сторонами Акта порушення згідно п. 6.8 Договору.

Також, проаналізувавши зміст умови п. 6.8 Договору, колегією встановлено відсутність формулювання тексту про неможливість пред`явлення позову стороною договору до моменту складання означеного Акта. На переконання суду, цей акт сам по собі є допоміжним фіксуючим документом порушення виконання стороною того чи іншого зобов`язання за договором, а його складання не є вимогою в розумінні досудового врегулювання спору.

Отже відсутність складеного між сторонами Акта про порушення (згідно п. 6.8 Договору) не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, адже позивачем належними засобами доказування підтверджено факт порушення відповідачем зобов`язань з оплати отриманих послуг. Тоді як, відповідач первинними бухгалтерськими документами зазначеного не спростував.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних, річних

Частинами 1, 2 статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України)

Згідно з частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 4.1 додатку № 1 до Договору («Порядок розрахунку») за внесення платежів за надання послуг з розподілу електроенергії споживачам Постачальника та додаткових робіт (послуг) з порушенням термінів, визначених цим додатком до Договору, Оператор системи має право нарахувати Постачальнику пеню у розмірі 1/365 подвійної ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

З огляду на порушення відповідачем строків розрахунків за послуги, позивач просить стягнути з відповідача 171 608,65 грн пені, з яких:

- 3 625 436,30 грн, нарахованих у зв`язку простроченням оплати наданих послуг за період з лютого по липень 2019;

- 2 165 913,83 грн, нарахованих у зв`язку простроченням оплати наданих послуг за період з серпня 2019 по січень 2020;

- 2 833 688,58 грн, нарахованих у зв`язку простроченням оплати наданих послуг за період з лютого по липень 2020;

- 4 073 380,44 грн, нарахованих у зв`язку простроченням оплати наданих послуг за період з серпня 2020 по січень 2021;

- 4 332 630,58 грн, нарахованих у зв`язку простроченням оплати наданих послуг за період з лютого по липень 2021;

- 140 558,92 грн, нарахованих у зв`язку простроченням оплати наданих послуг за період з серпня по жовтень 2021.

Судом першої інстанції вірно констатовано, що обставини порушення відповідачем строку оплати послуг розподілу, що надавались відповідачу у період з лютого 2019 по січень 2020 встановлено судовими рішеннями у справах №910/1165/22, № 910/17786/19, № 910/20365/20, № 910/10249/22. А тому в силу положень частини 4 статті 75 ГПК України не підлягають повторному доведенню в рамках розгляду цієї справи.

Щодо заборгованості, яка виникла за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року та є предметом розгляду даного позову, колегією суддів також встановлено порушення відповідачем строків оплати наданих послуг у зазначений період. Тобто відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому, виходячи з положень статей 610, 611, 612 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, до нього підлягають застосуванню правові наслідки у вигляді нарахування і стягнення фінансових санкцій.

Здійснивши перевірку проведеного позивачем розрахунку позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції встановив його вірність та задовольнив ці вимоги повністю.

Утім колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду в повному обсязі, виходячи із наступного.

Відповідно до Закону України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено відповідний Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

У подальшому Законами України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, від 21.04.2022 № 02212-ІХ, від 22.05.2022 № 2263-ІХ, від 15.08.2022 № 2500-IX, від 16.11.2022 № 2738- IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено відповідні Укази Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 року № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024 та інші, якими строк дії воєнного стану в Україні продовжено в т.ч. і на час розгляду цієї справи в суді.

Згідно статті 1 Закону України від 12.05.2015 «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частини 2 статті 9 цього Закону Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Статтею 17 вказаного Закону визначено, що органи державної влади України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, громадські об`єднання, а також громадяни зобов`язані сприяти діяльності військового командування та військових адміністрацій у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану на відповідній території.

Згідно частини 1 статті 20 наведеного Закону правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України від 22.09.2016 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України. Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора.

Згідно частини 1 статті 3 цього Закону Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» до повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать, зокрема, затвердження правил ринку, правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, кодексу системи передачі, кодексу систем розподілу, кодексу комерційного обліку, правил роздрібного ринку, порядку розподілу пропускної спроможності міждержавних перетинів, який включає в тому числі положення щодо особливостей розподілу пропускної спроможності міждержавних перетинів з третіми державами, інших нормативно-правових актів та нормативних документів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Пунктом 3 частини 2 статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» визначено, що Регулятор на своїх засіданнях приймає нормативно-правові акти з питань, що належать до його компетенції. Згідно частини 2 цієї статті рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. Рішення Регулятора підписуються Головою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 вказаного Закону для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор приймає обов`язкові до виконання рішення з питань, що належать до його компетенції.

Отже, Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, Регулятор на своїх засіданнях приймає нормативно-правові акти з питань, що належать до його компетенції та є обов`язкові до виконання.

Відповідно до постанови НКРЕКП №332 від 25.02.2022 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану", з урахуванням змін, внесених постановою НКРЕКП №333 від 27.02.2022 "Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП, (пункт 5), встановлено рекомендації учасникам ринку електричної енергії на період дії особливого періоду - зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії".

Згідно з пунктом 16 постанови НКРЕКП №332 від 25.02.2022 у редакції постанови НКРЕКП №413 від 26.04.2022 на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування - зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії".

Так, зі змісту названої постанови вбачається, що її прийнято відповідно до законів України «Про ринок електричної енергії», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженим наступними Указами Президента України, ураховуючи Протокол наради щодо обговорення заходів стабілізації учасників ринку електричної енергії під час особливого періоду з метою забезпечення операційної безпеки функціонування основної частини ОЕС України від 25.02.2022.

Отже, НКРЕКП (Регулятор) прийняв постанову № 332 від 25.02.2022 (у редакції від 26.04.2022) в межах своїх повноважень, а тому її положення, у тому числі, підпункт 16 пункту 1, відповідно до якого на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупиняється нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії, є обов`язковими до виконання всіма учасниками ринку та мають застосовуватись останніми у своїй господарській діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі №922/1948/22.

Водночас, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22 було доповнено наведений правовий висновок щодо застосування положень постанови НКРЕКП №332 від 25.02.2022, а саме:

« 8.13.33. З урахування дії на території України воєнного стану, для учасників ринку електричної енергії, якими укладено типові договори відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та постанов НКРЕКП, пункт 5 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 27.02.2022 № 333) - це бажана з точки зору держави модель поведінки, яка має обов`язковий характер для учасників ринку електричної енергії.

8.13.34. Підпункт 16 пункту 1 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 26.04.2022 № 413) - це імперативна норма, якою держава вказала учасниками ринку електричної енергії, що на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупиняється нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії».

8.13.35. Отже, Об`єднана палата доходить висновку про те, що рішення Регулятора щодо порядку застосування норм про відповідальність учасників на ринку електроенергії не суперечать нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України про відповідальність у договірних відносинах з огляду на те, що Регулятор в силу Закону наділений повноваженнями унормовувати договірні відносини суб`єктів господарювання, що проводять свою діяльність у сфері енергетики, у тому числі в частині відповідальності за невиконання (неналежне виконання) договірних зобов`язань на ринку електричної енергії.

8.13.36. При цьому Об`єднана палата наголошує на тому, що такі рішення Регулятора не скасовують встановлену нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України відповідальність за порушення договірних зобов`язань для учасників ринку електроенергії, та не встановлюють мораторію для застосування цієї відповідальності, позаяк Регулятор, який наділений повноваженнями нормативного регулювання договірних відносин на ринку електроенергії, з метою забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії, під час особливого періоду, в межах наданих йому Законом повноважень тимчасово зупинив нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії.

8.13.37. Об`єднана палата звергає увагу, що норми постанови №332 від 25.02.2022 (у редакції від 27.02.2022 № 333, у редакції від 26.04.2022 №413) прийняті Регулятором в межах своїх повноважень.

8.13.38. Таким чином, хоча постанова НКРЕКП № 332 від 25.02.2022 має нижчу юридичну силу порівняно з Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, втім її норми є обов`язковими до виконання всіма учасниками ринку та мають застосовуватись останніми у своїй господарській діяльності на ринку електроенергії, зокрема, які уклали між собою двосторонні договори відповідно до статті 66 Закону України "Про ринок електричної енергії", що також обумовлено положеннями статті 179 Господарського кодексу України, яка встановлює нормативне обмеження вільного розсуду сторін господарського договору при визначенні його умов у разі укладання типового договору.».

У справі, що розглядається, спірні правовідносини склалися між учасниками ринку електричної енергії на підставі договору, укладеного відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії". Відтак, положення наведеної вище постанови НКРЕКП (з урахуванням змін, внесених постановою НКРЕКП від 26.04.2022 №413) підлягають врахуванню при вирішені цього спору у частині нарахування пені за період, який входить до періоду дії воєнного стану.

В контексті наведених висновків, колегія суддів здійснила перевірку проведеного позивачем розрахунку позовних вимог про стягнення неустойки та встановила необґрунтованість її нарахування в сумі 59 732,47 грн за період, який входить до періоду дії воєнного стану (з 24.02.2022 по 22.05.2022). Щодо іншої частини вимог про стягнення пені колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про їх правомірність нарахування.

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення у зазначеній частині з викладенням резолютивної частини в редакції даної постанови. Тож посилання апелянта на помилковість незастосування судом постанови НКРЕКП знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку нарахованих позивачем сум інфляційних та 3% річних, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності, погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення даної частини позовних вимог в заявлених позивачем сумах, а саме в розмірі 15 193 066,88 грн 3 % річних та 70 340 714,43 грн інфляційних.

Посилання апелянта на відсутність його вини у простроченні виконанні грошового зобов`язання через наявну перед відповідачем заборгованість його контрагентів не заслуговують на увагу, позаяк в силу приписів частини 2 статті 617 ЦК України відсутність необхідних коштів у боржника не звільняє його від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення інфляційних втрат та 3% річних

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.

Положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом норми статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19).

Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних, а заявлені до стягнення інфляційні та річні спрямовані на захист прав позивача від знецінення грошових коштів, прострочення сплати яких допустив відповідач починаючи з 2019 року. Також суми цих компенсаційних витрат розумно співвідносяться з сумою основного боргу, а саме:

- 1 334 630,56 грн 3% річних, нарахованих на 14 494 788,51 грн заборгованості, яка виникла за період з лютого по березень 2019 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 23.08.2022 у справі №910/1165/22;

- 175 296,26 грн 3% річних, нарахованих на 2 323 068,36 грн заборгованості, яка виникла за квітень 2019 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/17786/19;

- 432 648,86 грн 3% річних, нарахованих на 4 839 655,99 грн заборгованості, яка виникла за період з липня по серпень 2019 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2021 у справі №910/20365/20;

- 1 936 993,68 грн 3% річних, нарахованих на 21 502 476,15 грн заборгованості, яка виникла за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі №910/10249/22;

- 11 313 497,52 грн 3% річних, нарахованих на 159 010 586,68 грн заборгованості, яка виникла за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року, та наявність якої встановлена в межах даного спору;

- 3 604 155,60 грн інфляційних, нарахованих на 14 494 788,51 грн заборгованості, яка виникла за період з лютого по березень 2019 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 23.08.2022 у справі №910/1165/22;

- 460 603,96 грн інфляційних, нарахованих на 2 323 068,36 грн заборгованості, яка виникла за квітень 2019 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/17786/19;

- 1 641 487,50 грн інфляційних, нарахованих на 4 839 655,99 грн заборгованості, яка виникла за період з липня по серпень 2019 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2021 у справі №910/20365/20;

- 8 492 619,55 грн інфляційних, нарахованих на 21 502 476,15 грн заборгованості, яка виникла за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року, та наявність якої встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі №910/10249/22;

- 56 141 847,82 грн, нарахованих на 159 010 586,68 грн заборгованості, яка виникла за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року, та є предметом розгляду у цій справі.

Отже, посилання апелянта на те, що нараховані позивачем, зокрема, інфляційні та річні є завищеними та складають 70 % суми основного боргу є необґрунтованими, позаяк заявлені до стягнення у цій справі компенсаційні витрати нараховані не лише на суму боргу у розмірі 159 010 586,68 грн (предмет спору), а також і на іншу заборгованості, що встановлена судовими рішеннями за попередніми періодами надання послуг. А відтак помилковим є співвідношення апелянтом усієї сукупності інфляційних і річних лише із заявленою у цій справі сумою основної заборгованості.

За таких обставин, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, судом апеляційної інстанції в рамках вирішення цього спору не встановлено.

Відносно посилань апелянта на неврахування судом правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, апеляційна інстанція зазначає таке.

У справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки у пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у виді штрафу, пені і відсотків річних, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже вирішено судами попередніх інстанцій стягнути, та відмовити у стягненні відсотків річних.

Тобто висновки у справі № 902/417/18, на які посилається скаржник, не є релевантними для справи № 910/9206/23, а тому вони не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення клопотання відповідача у частині зменшення інфляційних і річних.

Також не заслуговують на увагу і твердження апелянта в частині неврахування судом майнового стану відповідача у вирішенні питання зменшення пені, виходячи із наступного.

Відповідач, обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення неустойки, посилається на те, що ним послуги з розподілу електроенергії не отримуються, оскільки вони фактично отримані споживачами електроенергії та, відповідно, зобов`язані їх оплатити в складі тарифу на електроенергію. У зв`язку з порушенням споживачами фінансової дисципліни відповідач неодноразово подавав вимогу про відключення боржників, однак через наявність судової заборони на вчинення таких дій заборгованість відповідача з розподілу продовжувала збільшуватись. Також відповідач вказує на вчинення ним позовної роботи по стягненню боргів, зокрема, з КП «Харківські теплові мережі», яке є найбільшим боржником Підприємства - постачальника «останньої надії». Через систематичні порушення споживачами зобов`язань з оплати електроенергії відповідач втратив свою платоспроможність та знаходиться на межі банкрутства.

За доводами апелянта, наведені обставини скрутного фінансового становища виникли не з вини ДПЗД «Укрінтеренерго», не є наслідком господарської діяльності підприємства, власного комерційного розрахунку та ризику, а виникли в силу об`єктивних та незалежних від ДПЗД «Укрінтеренерго» обставин, зокрема, внаслідок перебування на постачанні електричної енергії підприємств з тяжким фінансовим станом та підприємств критичної інфраструктури, наявність законодавчих актів, які забороняють ДПЗД «Укрінтеренерго» застосовувати до найбільших споживачів-боржників відключення або обмеження електропостачання споживачів боржників.

Утім, вказуючи на складний майновий стан підприємства, відповідач не надає суду документи фінансово-господарської звітності за період з 2019 - 2022 роки з негативним фінансовим результатом, які б підтверджували відповідні доводи сторони. При цьому, надані відповідачем докази наявності у його контрагентів заборгованості з оплати вартості відпущеної електроенергії, на переконання колегії, не може бути кваліфіковано як винятковий випадок для зменшення неустойки в розумінні приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

Відповідачем не доведено, що стягнення з підприємства усієї суми неустойки, інфляційних, річних призведе до банкрутства та неможливості виконання зобов`язань з відпуску електроенергії як постачальником «останньої надії».

Також судом апеляційної інстанції із судового рішення у справі № 922/3765/19 за позовом Підприємства до КП "Харківські теплові мережі" (найбільший боржник апелянта як ним зазначається у скарзі) про стягнення заборгованості з оплати вартості поставленої електроенергії встановлено, що у 2019 році боржником сплачувались виставлені йому рахунки як в повному обсязі, так і частково. Всього боржником внесено 116 934 354,35 грн (за період січень-квітень 2019).

Тобто Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», отримавши відповідні кошти, не було позбавлено можливості розрахуватися з оператором систем розподілу. Однак, у відповідності до судових рішень у справах №910/1165/22 та №910/17786/19 за Підприємством рахувалась заборгованість в сумі 14 494 788,51 грн та 2 323 068,36 грн, що утворилась у зв`язку з повною несплатою рахунків за березень-квітень 2019 та частковою оплатою рахунку за лютий 2019.

За таких обставин, колегія суддів визнає слушними доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що відповідачем не доведено вчинення ним усіх необхідних заходів для належного виконання своїх зобов`язань за договором та, відповідно, недопущення прострочення строків оплати.

Колегією суддів в контексті з`ясування ступеню виконання відповідачем зобов`язань за договором враховано, що апелянтом до матеріалів справи не надано та не наведено жодних доводів щодо повного виконання Підприємством, зокрема, рішень суду, за якими було присуджено до стягнення основну суму заборгованість, що стала підставою для нарахування пені, річних, інфляційних у даній справі.

Колегія суддів, з врахуванням оцінки балансу інтересів сторін при вирішенні питання зменшення неустойки, зазначає, що наявність/відсутність обставин понесення стороною збитків у зв`язку з порушенням строків оплати, не є єдиною та/або обов`язковою умовою для висновку про застосування правового механізму унормованого наведеними вище положеннями чинного законодавства. Натомість вирішення цього питання здійснюється на підставі оцінки усієї сукупності обставин, що надають можливість визначити винятковість випадку для зменшення неустойки з врахуванням інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

При цьому Суд звертає увагу на те, що законодавство встановлює можливість (однак не обов`язок) зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як інструменту для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу скаржника уникнути відповідальності. У питанні зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин.

Наведені у клопотанні аргументи, не свідчать про виключність зазначених обставин та про вжиття будь-яких заходів відповідачем для недопущення порушення зі свого боку господарського зобов`язання з оплати послуг в межах договірних строків.

Резюмуючи Суд доходить висновку, що відповідачем не доведено існування обставин, з якими пов`язується можливість застосування приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України. Відтак суд попередньої інстанції дійшов неспростованого доводами апеляційної скарги висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення неустойки, інфляційних і річних.

Щодо доводів апелянта про допущення судом процесуальних порушень

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального закону, оскільки в протоколі судового засідання не зазначено текст про проведення дебатів.

З цього приводу апеляційна інстанція зазначає, що згідно абз. 2 ч. 2 ст. 277 ГПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України) можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення. Проте не у всіх випадках порушення норм процесуального права може бути підставою для зміни рішення або ухвалення нового. Наприклад, порушення норм процесуального права, визначені в ч. 3 ст. 277 ГПК України, це так звані безумовні підстави. Зазначені процесуальні порушення тягнуть за собою скасування рішення суду у будь-якому випадку. Ці підстави гарантують реалізацію основоположних принципів господарського судочинства.

Перевіривши технічний запис судового засідання від 13.11.2023, колегією суддів встановлено, що сторонами надавались пояснення у справі з посиланням на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні, а суд, завершивши дослідження доказів та заслухавши пояснення сторін, видалився до нарадчої кімнати.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що допущені судом першої інстанції при розгляді справи незначні процесуальні порушення, якщо вони не призвели до неправильного вирішення справи, не є підставою для скасування чи зміни рішення. Відсутність в протоколі судового засідання тексту про проведення дебатів є підставою для звернення сторони із зауваженнями на протокол та внесення відповідних виправлень.

Перевірка судом доказів впродовж 11 секунд згідно протоколу судового засідання від 13.11.2023 не доводить нез`ясування судом обставин, що мають значення для справи, на чому наполягає апелянт.

Посилання скаржника на не винесення судом ухвали про відмову у задоволенні клопотання про зупинення у формі окремого процесуального документа не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже процесуальний закон встановлює можливість прийняття судом рішення з процесуальних питань протокольною ухвалою, заперечення щодо якої згідно статті 255 ГПК України викладаються в апеляційній скарзі на рішення суду. Тож у даному випадку скаржник не був позбавлений можливості викласти відповідні аргументи у своїй скарзі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно частин 1, 4 статті 277 ГПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів встановила, що при прийнятті оскарженого рішення місцевий господарський суд допустив помилкове незастосування норми матеріального права, яка підлягала врахуванню у спірних правовідносинах в частині нарахування і стягнення пені. Тому оскаржуване рішення у названій частині підлягає зміні з викладенням в редакції резолютивної частини даної постанови.

Судові витрати

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи у відповідності до статті 129 ГПК України розподіляються пропорційно задоволеним вимогам. Судовий збір, сплачений відповідачем при зверненні до суду апеляційної інстанції у зв`язку із частковою відмовою в позові, яка становить 0,02 % ціни позову, підлягає відшкодуванню скаржнику.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/9206/23 в частині стягнення пені та судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції змінити та в цій частині викласти його резолютивну частину в наступній редакції:

«Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (вул. Кирилівська, буд. 85, м. Київ, 04080; ідентифікаційний код 19480600) на користь Акціонерного товариства «Харківобленерго» (вул. Плеханівська, буд. 149, м. Харків, 61037; ідентифікаційний код 00131954): 17 111 876 (сімнадцять мільйонів сто одинадцять тисяч вісімсот сімдесят шість) грн 18 коп. пені та 939 212 (дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч двісті дванадцять) грн 12 коп. судового збору.

В частині позову про стягнення пені у розмірі 59 732,47 грн відмовити.».

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/9206/23 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Харківобленерго» (вул. Плеханівська, буд. 149, м. Харків, 61037; ідентифікаційний код 00131954) на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (вул. Кирилівська, буд. 85, м. Київ, 04080; ідентифікаційний код 19480600) 225 (двісті двадцять п`ять) грн 46 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано , - 03.09.2024.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.О. Алданова