ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"03" вересня 2024 р. Справа№ 910/4276/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 03.09.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 (повний текст рішення складено 21.03.2024)

у справі №910/4276/23 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1

про стягнення 4 470 999,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» (далі по тексту - позивач, Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі по тексту - відповідач 3) про солідарне стягнення з відповідачів 4 362 062,04 грн основного боргу, 108 937,62 грн процентів за період з 30.12.2022 по 03.03.2023, та судових витрат, у тому числі 67 064,99 грн судового збору, та 231 049,98 грн витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких визначено позивачем у позові.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем 1 умов Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 (далі по тексту - Договір факторингу), за умовами якого Банк, як Фактор, передає суму фінансування відповідачу 1, як Клієнту, а Клієнт відступає Факторові своє право грошової вимоги за Договором поставки №05112015 від 12.11.2015, укладеним з ТОВ «Дієса», як Боржником (далі по тексту - Договір поставки). При цьому за умовами Договору факторингу Клієнт та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Банком (пункт 6.1 Договору факторингу).

Крім того, 28.08.2019 з метою виконання Клієнтом зобов`язань за Договором факторингу та Договором поставки між позивачем та ОСОБА_1 , як Поручителем, укладено Договір поруки б/н (далі по тексту - Договір поруки), за умовами якого Поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за Договором факторингу та всіх додаткових угод до нього та Договором поставки та всіх додаткових угод до нього.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.05.2023 у справі №910/4276/23 позов Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» до ОСОБА_1 про стягнення 4 470 999,66 грн залишив без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України).

Господарський суд міста Києва ухвалою від 31.05.2023 у справі №910/4276/23 залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 (далі по тексту - третя особа).

Господарський суд міста Києва рішенням від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 позов задовольнив частково; стягнув солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (відповідача 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (відповідача 2) на користь позивача грошові кошти у розмірі 4 362 062,04 грн; стягнув з відповідача 1 на користь позивача відсотки у розмірі 108 937,62 грн; в іншій частині позову до відповідача 2 суд першої інстанції відмовив; стягнув з відповідача 1 на користь позивача судовий збір у розмірі 33 532,50 грн; стягнув з відповідача 2 на користь позивача судовий збір у розмірі 32 715,47 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідальність відповідача 1 за Договором факторингу обмежується сумою 6 051 065,20 грн, а тому, зважаючи на сплачену суму грошових коштів (1 689 003,16 грн), позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів 1, 2 на користь Банку підлягають задоволенню на суму заборгованості у розмірі 4 362 062,04 грн. Стосовно вимоги Банку про стягнення відсотків, то враховуючи положення чинного законодавства та умов, укладених правочинів, такі відсотки підлягають стягненню з відповідача 1 у заявленому позивачем розмірі, який, як встановлено судом першої інстанції, є арифметично правильним.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач 2 звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 скасувати в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» грошових коштів у розмірі 4 362 062,04 грн та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» судового збору у розмірі 32 715, 47 грн та ухвалити нове, яким у задоволенні позову про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» грошових коштів у розмірі 4 362 062, 04 грн та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» судового збору у розмірі 32 715, 47 грн відмовити повністю; витрати по сплаті судового збору покласти на Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний».

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач 2 посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оспорюваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Як вказує відповідач 2, строк оплати за поставлений товар за умовами Договору поставки не настав, оскільки вказаний Договір містить відкладальну умову (пункт 3.5 Договору поставки) - оплата після отримання повного комплекту документів на товар, тоді як Банк не надав суду Товарно-транспортні накладні, які є основними документами на перевезення вантажів відповідно до Правил перевезення автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363.

Також, за твердженням відповідача 2, судом першої інстанції залишено поза увагою спірність вимог, які відповідач 1 відступив Банку за Договором факторингу. В провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/5013/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний» про стягнення 79 144 361,04 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» умов Договору поставки №05112015 від 12.11.2015, на підтвердження позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» посилається на видаткові накладні №8286 від 17.12.2021, № 8422 від 23.12.2021, №8499 від 23.12.2021, № 101 від 12.01.2022, №360 від 04.02.2022 та №361 від 07.02.2022, за якими було відступлено право вимоги Банку за Договором факторингу у даній справі.

Крім того, суд першої інстанції, в порушення приписів статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України), дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач 2, отримавши вимогу від Банку, сплачував на його користь заборгованість за спірними видатковими накладними, тоді як оплати проводились на користь відповідача 1 на рахунки, відкриті у позивача.

Відповідач 2 у своїй апеляційній скарзі стверджує, що ним належним чином доведено настання форс-мажорних обставин, на підтвердження чого надано суду Сертифікат Київської Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини №3000-23-2290 від 12.05.2023, проте суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність доказів існування форс-мажорних обставин станом на дату розгляду справи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 19.03.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4276/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23.

Також не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач 1 звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2024 у справі №910/4276/23; ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» у справі №910/4276/23.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач 1 посилається на те, що суд першої інстанції всупереч норм чинного законодавства України не передав дану справу на розгляд справи №910/12677/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса».

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 18.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 19.03.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4276/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23.

Матеріали справи №910/4276/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 15.04.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.04.2024 відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23; апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 залишив без руху.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.04.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 залишив без руху.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.04.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 04.06.2024 о 12 год. 15 хв.

20.05.2024 позивачем сформовано через систему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу відповідача 2, за яким просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача 2 та залишити рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 справі №910/4276/23, посилаючись на суперечливу поведінку відповідача 2, оскільки останній після повідомлення Банку про відступлення права вимоги за Договором поставки здійснив часткові оплати на рахунки, які були вказані Банком.

Щодо настання форс-мажорних обставин, то, як зазначає позивач, відповідачем 2 не доведено вплив форс-мажорних обставин, про які зазначено у Сертифікаті Торгово-промислової палати №3000-23-2290, на права та обов`язки сторін, які передбачено у Договорі, крім того, датою закінчення форс-мажорних обставин вказано 12.05.2023. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів існування форс-мажорних обставин станом на дату розгляду справи.

Разом з цим, у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме: правнича допомога щодо складання відзиву на апеляційну скаргу - 3 500,00 грн; правнича допомога щодо участі у суді апеляційної інстанції (2 судових засідання - 7 000,00 грн); гонорар за прийняття рішення на користь замовника 5% від суми вимог - 218 103,10 грн; разом 228 603,10 грн.

Відповідач 1 відзив на апеляційну скаргу не надав, що не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції в силу частини 3 статті 263 ГПК України.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.06.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 повернув без розгляду.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.06.2024 продовжив строк розгляду справи №910/4276/23; відклав розгляд справи №910/4276/23 на 23.07.2024 на 12 год. 30 хв.

23.07.2024 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів, в якому останній просить суд апеляційної інстанції поновити строк на подачу доказів та долучити до матеріалі справи ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2024 у справі №910/3368/24, та відмовити у задоволенні позову.

Клопотання в частині поновлення строку на подання доказів мотивоване затвердженням Господарським судом міста Києва ухвалою від 24.04.2024 у справі №910/3368/24, повний текст якої складено 23.05.2024, план санації Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» до відкриття провадження у справі про банкрутство. Відповідач 2 зазначає, що вимоги Банку включені до плану санації, а тому змінено строки виконання зобов`язання перед кредиторами.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.07.2024 відклав розгляд справи №910/4276/23 на 27.08.2024 на 13 год. 15 хв.

27.08.2024 до Північного апеляційного господарського суду від Банку надійшли заперечення на клопотання відповідача 2 з приводу клопотання про долучення доказу, Банк заперечує проти залучення вказаного доказу, оскільки такий доказ не впливає на розгляд даної справи та не стосується предмета доказування. Крім того, з плану санації, затвердженого Господарським судом міста Києва ухвалою від 24.04.2024 у справі №910/3368/24, вбачається, що розмір боргу перед Банком буде встановлено за результатами розгляду даної справи.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.08.2024 відклав розгляд справи №910/4276/23 на 03.09.2024 на 13 год. 00 хв.

За приписами частин 1-4 статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Водночас статтею 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.04.2024 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/4276/23 встановив строк для подачі клопотань до 20.05.2024, тоді як клопотання про приєднання доказів відповідачем 2 подане до Північного апеляційного господарського суду 23.07.2024, при цьому в порушення вимог статті 119 ГПК України відповідач 2 не навів та не довів суду апеляційної інстанції поважні причини пропуску для подання клопотання.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд, керуючись положеннями частини 2 статті 118 ГПК України, залишає без розгляду заявлене відповідачем 2 клопотання про долучення доказів, подане 23.07.2024, тобто через два місяці після підписання 23.05.2024 повного тексту ухвали Господарського суду міста Києва від 24.04.2024 у справі №910/3368/24 без зазначення довів поважних причин пропуску для подання такого клопотання.

Третя особа своїх представників, чи особисто, в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 03.09.2024 представник відповідача 2 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 скасувати в частині позовних вимог до відповідача 2.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 03.09.2024 заперечив проти апеляційної скарги відповідача 2 просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні 03.09.2024 також заперечив проти апеляційної скарги відповідача 2 просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги відповідача 2, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

12.11.2015 між відповідачем 2 (Покупець) та відповідачем 1 (Постачальник) укладено Договір поставки, за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупця товари народного споживання, а саме електропобутові товари (побутові холодильники, морозильники, машини і прилади для механізації побутових робіт, побутові прилади для очищення, зволоження, кондиціювання повітря, електроосвітлювальну арматуру і електролампи, електронагрівальні прилади, провідникові вироби і т.д.), телерадіотовари (електропрогравальну, звукозаписувальну апаратуру, апаратуру для відеозапису та відтворення зображення і звуку, носії для запису звуку, платівки, телевізійні приймачі, частини, вузли, а також деталі до них і т.д.), комп`ютерну техніку (комп`ютерна техніка та її комплектуючі, носії інформації, очищуючі засоби), а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначних цим Договором (т.1 а.с. 37-40).

За умовами Договору поставки, пункт 2.1 Договору, товар поставляється партіями. Номенклатура партії Товару, його кількість і ціна встановлюються за погодженнями Сторін на підставі Заявки Покупця на поставку відповідної партії Товару, далі - «Заявка», і вказуються в рахункових документах (рахунках-фактури) та/або у відвантажувальних документах (видаткових накладних) на Товар, які є Специфікацією у розумінні статті 266 Господарського кодексу України.

Поставка Товару (партії Товару) здійснюється Постачальником на базисі DDP (доставка з оплатою мита) - рампа складу Покупця (Україна, Київська область, Макарівський район, с. Калинівка, вул. Київська, буд. 49 ж) Incoterms @2010, або за будь-якою адресою, обумовленою сторонами при узгодженні Заявки (пункт 2.5 Договору поставки).

Згідно із пунктом 2.7 Договору поставки датою поставки вважається дата підписання сторонами відвантажувальних документів (видаткових накладних, ТТН) на товар.

Відповідно до пункту 9.1 Договору поставки Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2016.

У випадку, якщо жодна із сторін у строк не пізніше 14 календарних днів до закінчення строку дії цього договору не заявить у письмовій формі іншій стороні про свою відмову від пролонгації договору, договір автоматично пролонгується на наступний календарний рік (пункт 9.4 Договору поставки).

Додатковою угодою №10 від 15.12.2021 (т. 1 а.с. 58) сторони погодили, що Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2024. Якщо після закінчення терміну дії Договору жодна сторона не виказує намір у відповідній формі про закінчення дії Договору, даний Договір вважається пролонгованим на наступний рік.

28.08.2019 між Банком (Фактор) та відповідачем 1 (Клієнт) укладено Договір факторингу, за умовами якого Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити за плату Факторові права вимоги за Договором поставки в обсязі та на умовах, передбаченими цим Договором (т. 1 а.с. 15-17).

За умовами Договору факторингу Боржником є ТОВ «Дієса», Договір поставки означає: Договір №0512015 від 12.11.2015, укладений між Клієнтом та ТОВ «Дієса» зі змінами та доповненнями та укладеними Додатковими угодами до нього (пункт 1.2 Договору факторингу).

Згідно із пунктом 1.3.6 Договору факторингу «Акт прийому-передачі» означає письмовий документ, який складається спільно з Клієнтом та Фактором, за формою згідно Додатку №1 до Договору, у зв`язку із переходом прав вимоги від Клієнта до Фактора на умовах цього Договору, підтверджує передачу Фактору документів відповідно до умов цього Договору. «Повідомлення про відступлення» означає письмові повідомлення про відступлення прав Вимоги за формою, що викладена у Додатку №2 до цього Договору (пункт 1.3.7 Договору факторингу).

Права грошової вимоги, що набуває Фактор, поширюються на всі інші права вимоги, що виникають або можуть виникати з Договору поставки, зокрема права забезпечення виконання зобов`язань, якщо таке надало Боржником Клієнту, права вигодо набувача за усіма можливими страховими випадками тощо (пункт 2.4 Договору факторингу).

Забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором є: порука фізичної особи ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ). У разі необхідності додатково може надаватись інше забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до пункту 3.1 Договору факторингу для отримання суми фінансування Клієнт надає Фактору документи, що засвідчують постачання (відвантаження) товару (надання послуг) Боржнику згідно з Договором поставки, Гарантійний лист Боржника, про що сторони складають Акт прийому-передачі оригіналів документів. З моменту підписання Акту прийому-передачі оригіналів документів, що засвідчують постачання (відвантаження) товару Клієнтом, Фактор набуває всіх прав грошової вимоги до Боржника.

Після підписання Акта, Фактор надсилає Боржнику Повідомлення про відступлення (далі - «Повідомлення») за формою, наведеною у Додатку №2 до цього Договору (пункт 3.2 Договору факторингу).

Пунктом 6.1 Договору факторингу сторони з підписанням цього Договору домовились, що Клієнт виступає Поручителем перед Фактором з приводу виконання Боржником зобов`язань за Договорами, зазначеними в пункті 1.3 цього Договору. Клієнт несе солідарну відповідальність перед Фактором за своєчасність та повному виконання Боржником зобов`язань перед Фактором. Момент з якого Клієнт виступає Поручителем Боржника є момент підписання цього Договору. Відповідальність Клієнта, як Поручителя, обмежена загальною сумою заборгованості за цим Договором. У разі виконання Клієнтом, як Поручителем, зобов`язань Боржника перед Фактором, Клієнт набуває всіх прав грошової вимоги Фактора до Боржника.

Відповідно до пункту 7.1 Договору факторингу цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Згідно із пунктом 7.2 Договору факторингу в редакції Додаткової угоди від 30.12.2021 строк дії цього Договору по « 30» травня 2023 року включно, але зобов`язання, що виникли за цим Договором діють до їх повного виконання Сторонами (т. 1 а.с. 22).

28.08.2019 між Банком (Кредитор) та ОСОБА_1 (Поручитель) укладено Договір поруки, за умовами якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором за виконання в повному обсязі всіх зобов`язань: ТОВ «АВ Дистрибьюшн» (Клієнт), що виникли з Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 та всіх додаткових угод до нього, укладеному між Клієнтом та Банком. ТОВ «Дієса» (Боржник), що виникли з Договору №05112015 від 12.11.2015 та всіх додаткових угод до нього, укладеному між Клієнтом та Боржником, право грошової вимоги за яким було відступлено на користь Кредитора по Договору факторингу (т. 1 а.с. 62).

За актами прийому-передачі №66 від 30.12.2021 (т. 1 а.с. 33), №67 від 03.02.2022 (т.1 а.с. 34), №68 від 07.02.2022 (т. 1 а.с. 35), №69 від 09.02.2022 (т.1 а.с. 36), відповідачем 1, як Клієнтом, передано Банку, як Фактору, видаткові накладні №8286 від 17.12.2021 (т.1 а.с. 62), №8422 від 23.12.2021 (т.1 а.с. 63 зворотній бік), №8499 від 23.12.2019 (т.1 а.с. 63), №101 від 12.01.2022 (т.1 а.с. 59), №360 від 04.02.2022 (т. 1 а.с. 60), №361 від 07.02.2022 (т. 1 а.с. 61).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 листом вих. №09/13/3 від 13.09.2019 надав Банку згоду на оформлення Договору факторинг. У разі оформлення Договору факторингу зобов`язався визнати Банк Кредитором за Договором поставки щодо отримання грошових коштів за поставлені товари (надані послуги), та сплачувати на користь Банку вартість поставленого товару відповідно до умов Договору поставки після отримання надісланих нам повідомлень про відступлення права грошової вимоги (т. 1 а.с. 25).

Також відповідач 2 надав Банку гарантійний лист вих. №09/13/3 від 13.09.2019, яким відповідач 2 засвідчив обізнаність щодо укладеного Договору факторингу (т.1 а.с. 26). У зв`язку із чим відповідач 2 погодився із укладенням Договору факторингу та зобов`язався у випадку переходу прав вимоги від Постачальника до Банку, на підставі переданих Банку рахункових документів, оплачувати поставлений товар виключно на рахунок постачальника, відкритий в АБ «Південний» за такими реквізитами: отримувач ТОВ «АВ Дістрибьюшн», МФО 328209, ЄДРПОУ - 38872265, рахунок - UA0047961/7961, у випадку отримання вимоги Банку, як власника відступлених майнових прав за Договором поставки, Покупець зобов`язується виконати дану вимогу і перерахувати вказану у цій вимозі суму на поточний рахунок Банку, зазначений у даній вимозі.

Банк звернувся до відповідача 2 із повідомленням про відступлені права грошової вимоги факторові вих. №16-001-5321-2022 від 03.02.2022 (т. 1 а.с. 27), в якому просив відповідача 2 сплатити 1 105 943,17 грн заборгованості за Договором поставки, за видатковими накладними №101 від 12.01.2022, №62 від 12.01.2022, №152 від 17.01.2022, №134 від 14.01.2022, за Договором факторингу та вказав реквізити для оплати.

Банк звернувся до відповідача 2 із повідомленням про відступлені права грошової вимоги факторові вих. №16-001-5807-2022 від 07.02.2022 (т. 1 а.с. 28), в якому просив відповідача 2 сплатити 536 043,75 грн заборгованості за Договором поставки, за видатковою накладною №360 від 04.02.2022 та Договором факторингу та вказав реквізити для оплати.

Банк звернувся до відповідача 2 із повідомленням про відступлені права грошової вимоги факторові вих. №16-001-6266-2022 від 09.02.2022 (т. 1 а.с. 29), в якому просив відповідача 2 сплатити 536 043,75 грн заборгованості за Договором поставки, за видатковою накладною №361 від 07.02.2022 та Договором факторингу та вказав реквізити для оплати.

Банк звернувся до відповідача 2 із повідомленням про відступлені права грошової вимоги факторові вих. №16-001-52835-2021 від 30.12.2021 (т. 1 а.с. 30), в якому просив відповідача 2 сплатити 8 275 581,40 грн заборгованості за Договором поставки, за видатковими накладними №8091 від 02.12.2021, №8077 від 02.12.2021, №8264 від 14.12.2021, №8286 від 17.12.2021, №8422 від 23.12.2021, №8499 від 23.12.2021, та Договором факторингу та вказав реквізити для оплати.

Спір виник через неналежне виконання відповідачем 2 умов Договору, право вимоги за яким, перейшло до Банку на підставі Договору факторингу, внаслідок чого Банк звернувся до суду із даним позовом про солідарне стягнення з відповідачів залишку простроченої заборгованості на суму 4 362 062,04 грн та нарахованих процентів з 30.12.2022 по 03.03.2023 на суму 108 937,62 грн.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (даної по тексту - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина 1 статті 253 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частинами 1, 6 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частинами 1 та 2 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Статтею 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно статті 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

На виконання умов Договору поставки відповідач 1 поставив відповідачу 2 товар на суму 293 675,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №309 від 04.09.2019 (т.1 а.с. 54); 04.09.2019 - товар на суму 570 075,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №307 від 04.09.2019 (т.1 а.с. 53 зворотній бік); 06.09.2019 - товар на суму 1 250 900,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №317 від 06.09.2019 (т.1 а.с. 53); 11.09.2019 - товар на суму 570 075,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №332 від 11.09.2019 (т.1 а.с. 53 зворотній бік); 11.09.2019 - товар на суму 570 075,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №335 від 11.09.2019 (т.1 а.с. 52); 12.09.2019 - товар на суму 414 600,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №336 від 12.09.2019 (т.1 а.с. 51 зворотній бік); 12.01.2022 - товар на суму 882 844,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №101 від 12.01.2022 (т.1 а.с. 59); 04.02.2022 - товар на суму 536 043,75 грн, що підтверджується видатковою накладною №360 від 04.02.2022 (т.1 а.с. 60); 07.02.2022 - товар на суму 536 043,75 грн, що підтверджується видатковою накладною №361 від 07.02.2022 (т.1 а.с. 61); 17.12.2021 - товар на суму 1 903 600,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8286 від 17.12.2021 (т.1 а.с. 62); 14.12.2021 - товар на суму 2 320 150,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8264 від 14.12.2021 (т.1 а.с. 62 зворотній бік); 23.12.2021 - товар на суму 1 189 750,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8499 від 23.12.2021 (т.1 а.с. 63); 23.12.2021 - товар на суму 2 515 550,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8422 від 23.12.2021 (т.1 а.с. 63 зворотній бік).

За видатковими накладними №8286 від 17.12.2021, №8422 від 23.12.2021, №8499 від 23.12.2021, №101 від 12.01.2022, №360 від 04.02.2022 та №361 від 07.02.2022, право вимоги передано Банку за актами приймання-передачі №66 від 30.12.2021, №67 від 03.02.2022, від №68 від 07.02.2022, №69 від 09.02.2022 на підставі Договору факторингу. Загальна сума переданої грошової вимоги від відповідача 1 на користь Банк становить 7 563 831,50 грн.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (стаття 1077 ЦК України).

Статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1080 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Згідно із статтею 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно з пунктом 6.2 Договору факторингу при повній або частковій несплаті боржником грошових вимог у відповідності до пункту 3.4 цього договору клієнт зобов`язується сплатити на користь фактора різницю між сумою фінансування та сумою фактично отриманих фактором в оплату зазначеної грошової вимоги платежів від боржника.

За умовами пункту 2.3 Договору факторингу відповідно до умов цього Договору розмір суми фінансування складає 80% від розміру відступленого права вимоги.

Після підписання Акту фактор надсилає боржнику повідомлення про відступлені права вимоги (пункт 3.2 Договору факторингу).

Відповідно до пункту 3.4 Договору факторингу боржник перераховує грошові кошти фактору на умовах Договору поставки та Повідомлення про відступлення.

З матеріалів справи вбачається, що Банк надіслав відповідачу 2 повідомлення про відступлені права вимоги за видатковою накладною №8286 від 17.12.2021 на суму 1 903 600,00 грн, за видатковою накладною №8422 від 23.12.2021 на суму 2 515 550,00 грн, за видатковою накладною №8499 від 23.12.2021 на суму 1 189 750,00 грн, за видатковою накладною №101 від 12.01.2022 на суму 882 844,00 грн, за видатковою накладною №360 від 04.02.2022 на суму 536 043,75 грн та за видатковою накладною №361 від 07.02.2022 на суму 536 043,75 грн.

Вказані повідомлення були отримані відповідачем 2, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, копії яких долучені позивачем до позовної заяви (т.1 а.с.31-32).

Враховуючи умови пункту 2.3 Договору факторингу, за яким ліміт відповідальності відповідача 1 становить 6 051 065,20 грн (80%) від суми заборгованості 7 563 831,50 грн, часткову оплату на суму 1 689 003,16 грн, до солідарного стягнення з відповідачів 1, 2 на користь Банку підлягає заборгованості у розмірі 4 362 062,04 грн.

Крім того, згідно з пунктом 3.8 Договору за передачу Клієнту суми фінансування за цим Договором Клієнт сплачує на користь Фактора винагороду.

Винагорода Фактора нараховується щоденно із розрахунку 21% річних на суму, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році (пункт 3.9 Договору факторингу).

Згідно з пунктом 3.11 Договору факторингу винагорода фактора підлягає сплаті: - нарахована за період з останнього робочого дня місяця, що передує поточному, до останнього робочого дня поточного місяця - не пізніше останнього робочого дня поточного місяця; - нарахована за період з останнього дня сплати винагороди до дня настання строку сплати заборгованості згідно з п. 3.5 договору - в день настання строку сплати заборгованості, проте не пізніше останнього робочого дня поточного місяця; - нарахована за період з останнього дня сплати винагороди до дня повного погашення заборгованості згідно з п. 3.5 цього договору - в день повного погашення заборгованості, проте не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

10.02.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти пункт 3.9 Договору у наступній редакції: «винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 19,0%, починаючи з 10.02.2020; 18,5% річних, починаючи з 01.03.2020; 18,0% річних, починаючи з 01.04.2020, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році» (т.1 а.с. 19).

13.07.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.9 договору у наступній редакції: «винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 17,0%, починаючи з 01.07.2020; 16,0% річних, починаючи з 01.08.2020, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році» (т.1 а.с. 20).

30.11.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.9 договору у наступній редакції: «винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 14,0%, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році» (т. 1 а.с. 23).

Відповідно до Додаткової угоди від 30.12.2021 сума фінансування становить 12 600 000,00 грн; строк дії договору становить 30.05.2023 (т. 1 а.с. 24)

Статтею 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Врахувавши те, що ані положеннями Закону, ані умовами Договору факторингу не передбачено обов`язку відповідача 2 у сплаті відсотків за цим Договором, перевіривши здійснений Банком розрахунок відсотків, суд першої інстанції визнав його арифметично правильним та таким, що відповідає умовам Договору факторингу, та стягнув з відповідача 1 на користь Банку 108 937,62 грн відсотків.

При цьому, слід зазначити, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 в частині позовних вимог про стягнення 108 937,62 грн відсотків з відповідача 1 на користь Банку не оскаржується, а тому в силу положень статті 269 ГПК України не підлягає апеляційному перегляду.

Доводи апелянта про відсутність у нього зобов`язань перед Банком за Договором факторингу не заслуговують на увагу, оскільки відповідач 2 листом вих. №09/13/3 від 13.09.2019 надав Банку згоду на оформлення Договору факторингу. У разі оформлення Договору факторингу зобов`язався визнати Банк Кредитором за Договором поставки щодо отримання грошових коштів за поставлені товари (надані послуги), та сплачувати на користь Банку вартість поставленого товару відповідно до умов Договору поставки після отримання надісланих нам повідомлень про відступлення права грошової вимоги (т. 1 а.с. 25).

Також відповідач 2 надав Банку гарантійний лист вих. №09/13/3 від 13.09.2019, яким відповідач 2 засвідчив обізнаність щодо укладеного Договору факторингу (т.1 а.с. 26). У зв`язку із чим відповідач 2 погодився із укладенням Договору факторингу та зобов`язався у випадку переходу прав вимоги від Постачальника до Банку, на підставі переданих Банку рахункових документів, оплачувати поставлений товар виключно на рахунок постачальника, відкритий в АБ «Південний» за такими реквізитами: отримувач ТОВ «АВ Дістрибьюшн», МФО 328209, ЄДРПОУ - 38872265, рахунок - UA0047961/7961, у випадку отримання вимоги Банку, як власника відступлених майнових прав за Договором поставки, Покупець зобов`язується виконати дану вимогу і перерахувати вказану у цій вимозі суму на поточний рахунок Банку, зазначений у даній вимозі.

Крім того, після отримання повідомлення від Банку відповідачем 2 було здійснено часткову оплату за отриманий товар, а саме: 13.12.2022 - грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн (т.1 а.с. 301), 27.12.2022 - грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн (т.1 а.с. 301 зворотній бік) та 04.01.2023 - грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн (т.1 а.с. 302) (заборгованість за видатковою накладною №8286 від 17.12.2021).

Доводи апелянта про те, що, отримавши вимогу від Банку, сплачував заборгованість за спірними видатковими накладними на користь відповідача 1 на рахунки, відкриті у позивача, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки оплати проводились на рахунки, вказані Банком у повідомленнях.

Пунктом 2.9 Договору поставки сторонами погоджено, що Постачальник разом з товаром передає наступні документи:

- оригінал рахунку-фактури із зазначенням товару, кількості, ціни за одиницю та вартості всієї партії товару. Рахунок-фактура, який виставляється постачальником, якщо дозволяють технічні можливості постачальника, повинен містити посилання на номер і дату укладення цього договору;

- товарно-транспортну накладну або інший рівнозначний транспортний документ;

- податкову накладну (при розбіжності у фактичній кількості прийнятого товару з кількістю товару, зазначеного у супровідній документації, постачальник протягом 5 календарних днів з моменту отримання від покупця інформації про такі розбіжності, повинен передати покупцю розрахунок-коригування до податкової накладної (додаток №2 до податкової накладної);

- видаткову накладну (при розбіжностях у фактичній кількості прийнятого товару з кількістю товару, зазначеного в супровідній документації, невід`ємною частиною видаткової накладної є акт приймання товару, складений за формою, погодженою сторонами в додатку №1 до договору);

- копію декларації відповідності та/або сертифіката відповідності продукції вимогам технічних регламентів (по кожному найменуванню товару). При наступних поставках таких найменувань товару допускається надання додатків до товаросупровідних первинних документів, що містять відомості про реєстрацію декларації (реєстраційний номер, дата видачі, інформація про термін дії, орган видачі), паспорт якості, санітарно-гігієнічне свідоцтво, екологічні висновки, якщо такі документи потрібні до певного виду товару відповідно до законодавства України;

- інформацію про продукцію (гарантійний талон від виробника на кожну одиницю товару; інструкцію з експлуатації українською мовою на кожну одиницю товару; документи, які підтверджують якість товару, та інші документи, необхідні відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 3.5 Договору поставки Покупець оплачує кожну партію фактично прийнятого товару протягом 60 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі, не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар (партію товару), зазначеного у п. 2.9 Договору.

Додатковою угодою №6 від 02.03.2018 сторони погодили, що Покупець оплачує кожну партію прийнятого товару протягом 90 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі, не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар (партію товару), зазначеного у п. 2.9 Договору. Доводи апелянта про те, що строк оплати за поставлений товар за умовами Договору поставки не настав, оскільки вказаний Договір містить відкладальну умову (пункт 3.5 Договору поставки) - оплата після отримання повного комплекту документів на товар, тоді як Банк не надав суду Товарно-транспортні накладні, які є основними документами на перевезення вантажів відповідно до Правил перевезення автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, не заслуговують на увагу, оскільки частина 2 статті 666 ЦК України передбачає, що якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві, доказів чого відповідач 2 суду не надав.

Статтею 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до частин 1-3 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Згідно із частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

За статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що в порушення умов Договору поставки відповідач 2 не сплатив у повному обсязі та строки за отриманий від відповідача 1 товар згідно видаткових накладних, право вимоги за якими передано Банку відповідачем 1 на підставі Договору факторингу, а тому у відповідачів виникла перед Банком солідарна відповідальність за порушене зобов`язання.

Доводи апелянта про те, що введеним планом досудової санації, затвердженим Господарським судом міста Києва ухвалою від 24.04.2024 у справі №910/3368/24, змінено строки виконання зобов`язання перед кредиторами, у тому числі перед позивачем, є помилковими з наступних підстав.

Аналіз статей 4, 5 Кодексу України з процедур банкрутства (далі по тексту - КУзПБ) свідчить про те, що законодавець передбачив досудову санацію боржника як систему заходів щодо відновлення платоспроможності боржника, які може здійснювати засновник (учасник, акціонер) боржника, власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, кредитор боржника, інші особи з метою запобігання банкрутству боржника шляхом вжиття організаційно-господарських, управлінських, інвестиційних, технічних, фінансово-економічних, правових заходів відповідно до законодавства до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. До кола осіб, які можуть ініціювати введення процедури досудової санації законодавцем також було віднесено безпосередньо боржника (частина перша статті 5 зазначеного Кодексу).

Санація боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство не є судовою процедурою в розумінні статті 6 КУзПБ, тому не можна ототожнювати таку процедуру із судовою санацією, передбаченою положеннями Розділом ІІІ КУзПБ, а також слід враховувати, що така процедура хоч і передбачає участь суду, однак є орієнтованою на збереження платоспроможності боржника в межах добровільного (договірного) виконання боржником взятих на себе зобов`язань перед кредиторами, а не за рахунок примусу за участі держави, що, в свою чергу, повинно забезпечувати пропорційність та баланс інтересів не лише кредиторів, але й боржника.

Статтею 5 КУзПБ прямо визначено коло осіб, на яких поширюється затверджений судом план санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство, а, відтак, і коло осіб на яких можуть поширюватися подальші зміни до плану санації.

Отже, внесення змін до плану санації боржника у справі до відкриття провадження у справі про банкрутство з урахуванням вимог кредиторів, строк виконання зобов`язань перед якими вже настав на момент затвердження плану санації, без урахування вимог кредиторів, які виникли після затвердження плану санації - не суперечить положенням статті 5 КУзПБ (такий правовий висновок вкладений у постанові Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №904/3325/20).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у плані санації, який затверджений Господарським судом міста Києва ухвалою від 24.04.2024 у справі №910/3368/24, зазначено, що за частиною кредиторів, а саме: АВ ДИСТРИБЮШН ТОВ, 38872265, та ПАТ АБ «Південний», 20953647, остаточний розмір основного боргу буде встановлений за наслідками судового розгляду справи №910/4276/23 та №910/5013/23, або результатів звірки взаєморозрахунків, що спростовує доводи апелянта про визначення планом санації розміру та зміну строків виконання зобов`язань за Договором факторингу.

Доводи апелянта про наявність у провадженні Господарського суду міста Києва справи №910/5013/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний» про стягнення 79 144 361,04 грн заборгованості за Договором поставки №05112015 від 12.11.2015, у томі числі, за видатковими накладними №8286 від 17.12.2021, № 8422 від 23.12.2021, №8499 від 23.12.2021, № 101 від 12.01.2022, №360 від 04.02.2022 та №361 від 07.02.2022, за якими було відступлено право вимоги Банку за Договором факторингу у даній справі, що свідчить про подвійне стягнення з ТОВ «Дієса» заборгованості за вказаними накладними, переданої за Договором факторингу Банку, не заслуговують на увагу, оскільки у справі №910/5013/23 рішення по суті спору судом не ухвалено на момент прийняття постанови судом апеляційної інстанції у даній справі.

Доводи апелянта про наявність форс-мажорних обставин не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно із статтею 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частин 3, 4 статті 219 ГК України якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов`язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Отже, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання особа повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками. Для звільнення від відповідальності сторона також повинна довести неможливість альтернативного виконання зобов`язання.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Разом з тим, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

При цьому у постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Водночас у постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За умовами Договору поставки сторони не несуть відповідальність за непередбачені збитки, які можуть настати в результаті набрання законної сили актами державних та місцевих органів влади, що змінили чинне законодавство в порівнянні з тим, яке діяло на момент укладення цього Договору, або форс-мажорних обставин, за умови, якщо зазначені обставини, безпосередньо вплинули на виконання відповідно Стороною своїх договірних зобов`язань (пункт 7.6 Договору поставки).

На підтвердження існування форс-мажорних обставин відповідач 2 надав суду Сертифікат Київської Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини №300-23-2290 від 12.05.2023, що, на його думку, підтверджує настання форс-мажорних обставин щодо виконання зобов`язань відповідно до пункту 3.5 Договору поставки; Сертифікат №3000-22-0460 від 25.07.2020 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що, на його думку, підтверджує знищення центрального складу відповідача 2 та є форс-мажором; лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне виконання договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Водночас Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Щодо наданого відповідачем 2 листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), то вказаний лист має загальний характер та не може бути допустимим доказом на підтвердження доводів апелянта в силу статті 77 ГПК України, яка передбачає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Щодо Сертифіката Київської торгово-промислової палати №3000-23-2290 від 12.05.2023, то вказаним Сертифікатом підтверджено наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 12.03.2022 та, які тривають станом на 12.05.2023, щодо виконання відповідачем 2 Договору поставки у визначений Договором термін у зв`язку із неможливістю відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі через масове повне та часткове знищення магазинів та товарів постачальників, відсутність доступу до магазинів внаслідок тимчасової окупації територій України і активних дій в регіонах, де знаходяться магазини ТОВ «Дієса», повне знищення основного товарного складу підприємства у с. Квітне Броварського району Київської області внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), то вказаний доказ також не може бути оцінений судом апеляційної інстанції як достатній, оскільки відповідач 2 не надав суду доказів повідомлення відповідача 1, як Постачальника за Договором поставки, та позивача, як Фактора за Договором факторингу, про настання форс-мажорних обставин.

До того ж, за умовами пункту 2.5 Договору поставки, поставка Товару (партії Товару) здійснюється Постачальником на базисі DDP (доставка з оплатою мита) - рампа складу Покупця (Україна, Київська область, Макарівський район, с. Калинівка, вул. Київська, буд. 49 ж) Incoterms @2010, або за будь-якою адресою, обумовленою сторонами при узгодженні Заявки.

Як вбачається з видаткових накладних №336 від 12.09.2019, №335 від 11.09.2019, №332 від 11.09.2019, №317 від 06.09.2019, №307 від 04.09.2019, №309 від 04.09.2019, №101 від 12.01.2022, №360 від 04.02.2022, №361 від 07.02.2022, №8499 від 23.12.2021, №8422 від 23.12.2024 адресою доставки є Україна Київська область, Броварський район, с. Квітневе, вул. Гоголівська, буд. 1-А, тоді як у Сертифікаті Київської торгово-промислової палати №3000-23-2290 від 12.05.2023 зазначено адресу товарного складу с. Квітне Броварського району Київської області.

Так само не заслуговує на увагу суду Сертифікат Київської торгово-промислової палати №3000-22-0460 від 25.07.2022 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), оскільки такий Сертифікат засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - потрапляння бойових снарядів у покрівлю складу внаслідок обстрілу у с. Квітневе Броварського району та стосується зобов`язань відповідача 2 за Договором оренди №01/02-21 від 01.02.2021, укладеного із ТОВ «Техенерготрейд».

Вищевикладене спростовує доводи апелянта про наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для стягнення з відповідача 2 спірної заборгованості за Договором поставки, переданої відповідачем 1 позивачу за Договором факторингу.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача 2 задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача 2).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/4276/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса».

4. Матеріали справи №910/4276/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.09.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська