ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"27" серпня 2024 р. Справа№ 910/1321/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 27.08.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 (повний текст рішення складено 20.05.2024)

у справі №910/1321/24 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край»

до держави - російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації

про стягнення 12 883 270,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до держави - російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації (далі по тексту - відповідач) про стягнення 12 883 270,00 грн майнової шкоди, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 352 300,29 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивач зазнав збитки у зв`язку із позбавленням права власності на належні йому транспортні засоби: трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ; трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ; трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 ; трактор колісний JONH DEER 8340, заводський номер НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_10 , які перебували в с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області, що підтверджується довідкою №20 від 01.02.2024 у зв`язку із виконанням позивачем робіт по внесенню безводного аміаку земельних ділянок, які належать/перебувають у користуванні ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ», що розташований поблизу с. Щасливе згідно Договору підряду №1/12 від 01.12.2021.

Відповідно до висновку експерта №07/11/23-10 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження за заявою позивача від 14.08.2023 №364, проведеної судовим експертом Науково-дослідної судово-експертної установи (НДСЕУ), визначено середню ціну колісних транспортних засобів, яка дорівнює 12 883 270,00 грн, що в еквіваленті іноземної валюти становить 352 300,29 грн доларів США. Позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму на підставі статей 1166, 1192 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Господарський суд міста Києва рішенням від 13.05.2024 у справі №910/1321/24 у задоволенні позову відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про недостатню обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не доведено перебування спірного майна в с. Щасливе Ювілейної територіальної громади Херсонського району Херсонської області для виконання умов Договору підряду №1/12 від 01.12.2021, укладеного із ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ», юридична адреса якого є: 74360, Херсонська область, Бериславський район, селище Новорайськ, вул. Промислова, буд. 3 та не подано доказів виконання умов вказаного Договору.

Не погодившись із ухваленим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/910/1321/24 повністю та ухвалити нове рішення, яким стягнути з російської федерації та користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» 12 883 270,00 грн майнової шкоди, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 352 300, 29 доларів США.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи та не з`ясування обставин, що мають значення для справи. Як зазначає позивач, на підтвердження перебування належного йому майна на тимчасово окупованій території (с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області) до суду подано Договір підряду №1/12 від 01.12.2021 та акт виконаних робіт (послуг) №1922 від 31.12.2021. Проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного процесуального строку для подання доказу - акта виконаних робіт (послуг) №1922 від 31.12.2021.

Також позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно відхилив, надані позивачем докази - заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення №372 від 23.08.2023 та витяг з ЄРДР від 26.01.2024 по кримінальному провадженню №00000198, оскільки у витязі, як зазначає позивач, органом досудового розслідування допущено неточності, які полягають у зазначені адреси, за якою позивач втратив сільськогосподарську техніку (с. Новорайськ Бериславського району Херсонської області), тоді як позивач втратив свою сільськогосподарську техніку на території с. Щасливе Херсонського району Херсонської області. Крім того, суд першої інстанції безпідставно відхилив як доказ, надану позивачем довідку №20 від 01.02.2024, оскільки наявна в ній інформація безпосередньо стосується предмету доказування.

Позивач зазначає, що ним доведено причино-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками, оскільки російська федерація, окупувавши територію, на якій перебувало майно позивача, встановила над нею загальний контроль (повне управління), а тому відповідач несе відповідальність за дотримання права власності позивача на майно, що перебуває на відповідній території.

Крім того, позивач обгрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки, відмовивши позивачу у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказу - акта виконаних робіт (послуг) №1922 від 31.12.2021, 01.04.2024 протокольно приєднав до матеріалів справи поштову накладу пошти Грузії від 27.04.2024 та касовий чек Ті Бі С Банку від 27.02.204 з перекладом з грузинської та англійської на українську мову, та довідку судового експерта Коваля І.М. за вих. №07/11/23-10 від 07.11.2023, що свідчить про суперечливу процесуальну поведінку суду першої інстанції.

Також позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі №910/1154/24 (суддя Андреїшина І.О), якою суд відмовив позивачу у відкритті провадження у зв`язку із непідвідомчістю спору господарському суду, оскільки відповідачем є іноземна держава - російська федерацію. В той же час, Господарський суд міста Києва (суддя Андреїшина І.О.) відкрив провадження у даній справі, що, на думку позивача, свідчить про непослідовність власної позиції суду першої інстанції щодо можливості розгляду справи, відповідачем в яких є російська федерація.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/1321/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.06.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1321/24; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/1321/24.

Матеріали справи №910/1321/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 13.06.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 17.06.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/1321/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 30.07.2024 о 13 год. 15 хв.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.07.2024, враховуючи приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, продовжив строк розгляду справи №910/1321/24 та відклав розгляд справи №910/1321/24 на 27.08.2024 о 12 год. 45 хв.

Відповідач своїх представників в судове засідання, призначене на 27.08.2024, не направив.

Частиною 4 статті 122 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.

З 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам російської федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).

Враховуючи те, що діяльність посольства російської федерації в Україні зупинена, судом апеляційної інстанції здійснювались публікації на офіційному веб-сайті судової влади України про розгляд справи та призначені в ній засідання.

Таким чином, судом апеляційної інстанції вчинено всі можливі дії з метою належного повідомлення учасника справи - відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно із частиною 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 27.08.2024 представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/910/1321/24 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

За приписами частин 1, 2, 3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є підприємством, резидентом України, основним видом господарської діяльності якого є вирощування сільськогосподарських зернових та олійних культур.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, єдиним засновником позивача є компанія ТНА Корпорейт Солюшнз Ллс (Tna Corporate Solutions Llc), місцезнаходження: 229, Дженні Лейн Коді, Вайомінг, Сполучені Штати Америки, країна резидентства: Сполучені Штати Америки.

Для здійснення господарської діяльності товариство використовує значний парк сільськогосподарської техніки, яка належить товариству на праві приватної власності та перебуває на його балансі.

Позивач зазначає, що збройні сили російської федерації, застосовуючи засоби ведення війни, заборонені міжнародним правом, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами та актами, 24.02.2022 здійснили окупацію території Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області та безпосередньо селища Щасливе, встановили повний загальний ефективний контроль над окупованою територією. Термін початку окупації Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України від 22.12.2022 №309.

Позивач стверджує, що станом на момент окупації в с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області, перебувало майно позивача - транспортні засоби, а саме: трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ; трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ; трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 ; трактор колісний JONH DEER 8340, заводський номер НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_10 .

Перебування транспортних засобів позивача в с. Щасливе станом на початок його окупації обумовлено тим, що позивач виконував роботи по внесенню безводного аміаку на земельних ділянках, які належать/перебувають у користуванні ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» та розташовані поблизу с. Щасливе, що підтверджується Договором підряду № 1/12 від 01.12.2021 (а.с. 26-28), та Додатком № 1 (а.с. 29).

Належність транспортних засобів (тракторів колісних) позивачеві на праві власності підтверджується свідоцтвами про реєстрацію машини (трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_11 від 06.10.2017 (а.с. 20); трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_12 від 06.10.2017 (а.с. 21); трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_13 від 06.10.2017 (а.с. 22); трактор колісний JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_14 від 06.10.2017(а.с. 23); трактор колісний JONH DEER 8340, заводський номер НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_10 свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_15 від 10.07.2018 (а.с. 24).

Позивач надав до позовної заяви довідку №20 від 01.02.2024 щодо перебування сільськогосподарської техніки станом на 24.02.2022 на території с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області (а.с. 25).

Крім того, позивачем до позову подано заяву (повідомлення) №372 від 23.08.2022 про кримінальне правопорушення (а.с. 30) адресовану Відділенню поліції І ХРУП ГУНП Херсонської області, в якій зазначено про перебування майна на тимчасово окупованій території України.

За вказаним фактом протиправного заволодіння майном позивача правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000198 від 26.01.2024, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) (а.с. 31).

Також позивачем подано до суду висновок експерта №07/11/23-10 за результатами проведення транспортно-товарознавчого експертного дослідження за заявою від 14.08.2023 №364 судового експерта Коваль Ігоря Миколайовича, який працює у Науково-дослідній судово-експертній установі (НДСЕУ) (а.с. 32-36), згідно якого розмір матеріальних збитків (шкоди) заподіяних російською федерацією позивачу складає 12 883 270,00 грн, що в еквіваленті іноземної валюти становить 352 300,29 дол. США.

Спір у даній справі виник через протиправне позбавлення позивача права власності на належне йому майно відповідачем, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у заявленому розмірі.

За статтею 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 2 статті 2 ГПК України).

За приписами частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу; відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, відповідач за своєю суттю є особою, яка за позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві, тобто між позивачем та відповідачем має існувати правовий зв`язок щодо предмету позову, обумовлений певними господарськими правовідносинами (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 у справі № 922/404/19).

Щодо такої сторони (іншого учасника) як держава у господарському судочинстві, то слід зазначити, що відповідно до частини 4 статті 56 ГПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За змістом наведених положень позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача (відповідачів) щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Наведений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

У даній справі предметом спору є відшкодування шкоди у вигляді збитків, завданої позивачу за його твердженням, незаконною військової агресією російської федерації проти України.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Статтями 365, 366 ГПК України унормовано, що іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність справ за участю іноземних осіб може бути визначено за угодою сторін.

Враховуючи положення статті 11 Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та статті 12 Конвенції Організації об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року, (яка відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exсeption») та підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права, оскільки російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року) судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на зазначені позивачем у цій справі підстави для позовних вимог: завдання збройними силами російської федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права, а підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.

У цих висновках суд звертається до сталої позиції Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої збройними силами/військовою агресією російської федерації, викладеної, зокрема в постанові від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22).

У рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia ЄСПЛ встановив, що російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши Конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на наведене, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року, ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права.

Таким чином, у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави); відповідачем є відповідна держава як учасник цивільних правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава Україна, як і іноземна держава бере участь у справі у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) на позивача, відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини 3 статті 162 ГПК України, покладено обов`язок зазначити, окрім безпосередньо держави, яка за його ствердженням завдала йому шкоди, також орган (органи) відповідної держави, якого (яких) позивач зазначає порушником своїх прав, що і здійснено позивачем у розглядуваній справі.

Згідно із частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли російська федерація заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

02.03.2022 збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14.04.2022 Верховною Радою України визнано дії, вчинені Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2188-IX від 14.04.2022).

Резолюцією №2433 від 27.04.2022 Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» визнано, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства російської федерації у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16.03.2022. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Таким чином, суверенні держави є рівними в міжнародно-правовій площині. Юрисдикційний імунітет держав закріплений, зокрема, у Європейській конвенції про імунітет держав 1972 року, Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Поняття «судовий імунітет» зафіксоване і в українському законодавстві: у Законі України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що без згоди компетентних органів іноземної держави її не можна залучати до судового процесу в національному суді. Проте після початку збройної агресії росії у 2014 році та розв`язання нею повномасштабної війни проти України у 2022-му питання судового імунітету держав набуло особливої гостроти.

У постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц ідеться про можливість незастосування судового імунітету рф. Верховний Суд сформулював висновок про те, що у справах, відповідачем у яких є країна-агресор, національні суди мають право ігнорувати імунітет такої держави та розглядати справи, зокрема, про відшкодування шкоди, яка була завдана фізичній особі в результаті збройної агресії. Тобто якщо країна є державою-агресором, не поважає суверенітет іншої держави, грубо порушує взяті на себе міжнародні зобов`язання, то національні суди теж мають не зважати на її судовий імунітет.

Також у цих постановах наведено низку критеріїв, за яких на рф не поширюється судовий імунітет, як-от: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам - громадянам України внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода була спричинена агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави Україна; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення міжнародних зобов`язань; за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, обмеження у доступі до судового захисту буде несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, «якщо … не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Підтримання юрисдикційного імунітету рф позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина 3 статті 75 ГПК України) те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях на території України. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло б бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому б російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004).

Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, Верховний Суд виснував, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами російської федерації шкоди майну позивача, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.

Підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом.

Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Верховний Суд звернув увагу на те, що військова агресія та окупація рф територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва рф.

Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не має права надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд і вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянинові України. Зазначене знайшло своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22 та у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 у справі №760/17332/20, від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 22.06.2022 у справі № 311/498/20.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного у сукупності, враховуючи, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої суб`єкту господарювання, який створено за законодавством України, внаслідок повномасштабної військової агресії іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для настання деліктної відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України необхідна наявність: а) шкоди; б) протиправної поведінки її заподіювача; в) причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вини останнього.

Протиправна поведінка особи може мати прояв у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.04.2020 у справі № 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі № 902/320/17.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Правові висновки щодо елементів складу цивільного правопорушення; їх визначення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника; а також підстав та умов цивільної відповідальності містяться у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №910/20261/16 від 26.11.2019, постанови Верховного Суду у справах №923/1315/16 від 04.09.2018, №910/2018/17 від 04.04.2018, №910/5100/19 від 07.05.2020, №910/21493/17 від 04.12.2018, №914/1619/18 від 27.08.2019, №904/982/19 від 24.02.2021).

Верховний Суд у постановах від 23.01.2018 у справі № 753/7281/15-ц та від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 щодо застосування частини другої статті 1166 ЦК України, презумпції вини заподіювача шкоди та наявність вини заподіювача шкоди, що не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків виснував, що спростування вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди.

Верховний Суд зауважив, що у відповідності до положень статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

При цьому Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Правова позиція щодо можливості суду самостійно встановлювати наявність складу правопорушення є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 16.02.2023 у справі №910/14588/21, від 25.05.2023 у справі №910/17196/21 тощо).

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Тобто, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню саме позивачем. Аналогічний правовий висновок щодо необхідності доведення збитків викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21.

Протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.11.2020 у справі №925/1289/19.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).

Згідно із статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач на обґрунтування позовних вимог зазначає, що с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області перебуває в окупації з 24.02.2022, що підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Станом на початок окупації на території с. Щасливого Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області перебувала сільськогосподарська техніка позивача, оскільки останнім виконувались роботи на підставі Договору підряду №1/12 від 01.12.2021, укладеного із ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ».

Відповідно до пункту 1.1 Договору підряду 1/12 від 01.12.2021 позивач, як підрядник, зобов`язується за завданням Замовника протягом визначеного в Договорі строку виконати роботу на полях Замовника. Під роботою сторони розуміють наступне: виконання робіт по внесенню безводного аміаку.

Згідно із пунктом 1.3 Договору робота виконується на власних полях або орендованих земельних ділянках сільськогосподарського призначення Замовника (надалі - місце виконання робіт).

Водночас, як слушно зауважив суд першої інстанції, текст Договору підряду не містить відсилок на виконання робіт в селі Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області. Так само відсутні будь-які посилання на місце виконання робіт і у Додатку №1 до Договору підряду 1/12 від 01.12.2021.

Також у матеріалах даної справи відсутні докази того, що Замовник - ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» має власні чи орендовані поля в селі Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не приєднав до матеріалів справи акт виконаних робіт (надання послуг) №1922 від 31.12.2021, який є первинним документом, укладеним з ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» на підставі Договору підряду №1/12 віл 01.12.2021 та підтверджує, що позивач за допомогою власної техніки - трактору колісного JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; трактору колісного JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ; трактору колісного JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ; трактору колісного JONH DEER 8310R, заводський номер НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 ; трактору колісного JONH DEER 8340, заводський номер НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_10 протягом з 01.12.2021 по 31.12.2021 виконав частину робіт на території Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктом 8 частини 3 статті 162 ГПК України встановлено, що позовна заява має містити: перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно із статтею 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, в якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Як зазначено судом першої інстанції у оспорюваному позивачем рішенні позивач при зверненні до суду з позовною заявою мав вказати усі докази, які, на його думку, мають значення для розгляду справи і вирішення даного спору по суті, та зазначити про їх відсутність у позивача, чого зроблено не було, а тому суд першої інстанції не знайшов підстав для поновлення процесуального строку для подання доказів та їх долучення до матеріалів справи.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що позивачем 08.05.2024 сформовано та подано до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» заяву про приєднання доказів до матеріалів справи, яка зареєстрована Господарським судом міста Києва 09.05.2024. У заяві позивач просив суд першої інстанції визнати поважними причини несвоєчасної подачі доказів, як такі, що від нього не залежали з посиланням на звернення до ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» із листом від 23.04.2024 про надання акта виконаних робіт (наданих послуг) №1922 від 31.12.2021 та лист ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» від 06.05.2024 №06/05, яким останній направив позивачу акт виконаних робіт (наданих послуг) №1922 від 31.12.2021.

Тобто, позивач після звернення із позовною заявою до Господарського суду міста Києва 02.02.2024 та після закриття Господарським судом міста Києва підготовчого провадження ухвалою від 01.04.2024 здійснив заходи спрямовані на отримання доказу шляхом звернення до ТОВ «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» із листом №23/04-1 від 23.04.2024, в якому зазначив про необхідність отримання акта №1922 від 31.12.2021 з метою необхідності впорядкування первинної документації щодо Договору підряду №1/12 від 01.12.2021.

З огляду на вище викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення процесуального строку для подання доказів та їх долучення до матеріалів справи.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції 01.04.2024 протокольно приєднав до матеріалів справи поштову накладу пошти Грузії від 27.04.2024 та касовий чек Ті Бі С Банку від 27.02.204 з перекладом з грузинської та англійської на українську мову, та довідку судового експерта Коваля І.М. за вих. №07/11/23-10 від 07.11.2023, що свідчить про суперечливу процесуальну поведінку суду першої інстанції не заслуговують на увагу, оскільки завданням підготовчого провадження в силу статті 177 ГПК України є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Надані позивачем за клопотанням від 11.03.2024 докази, залучені Господарським судом міста Києва протокольно 01.04.2024 підтверджують відправлення позовної заяви та ухвали Господарського суду міста Києва від 16.02.2024 про відкриття провадження у справі №910/1321/24 на адресу відповідача через територію Грузії для підтвердження добросовісності позивача у здійсненні можливих заходів щодо інформування відповідача про наявність спору. При цьому позивач в порушення вимог статті 80 ГПК України на стадії підготовчого провадження не повідомив суд першої інстанції про наявність такого доказу як акт виконаних робіт (надання послуг) №1922 від 31.12.2021 та необхідність вжиття заходів для отримання такого доказу та у судовому засіданні 01.04.2024 не заперечив проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Відповідні висновки щодо розподілу тягаря доказування та добросовісності поведінки сторони/учасника при вчиненні процесуальної дії з надання доказів у господарському процесі, викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 913/317/18, від 22.05.2019 у справі № 5011-15/10488-2012 та від 16.07.2020 у справі № 908/2828/19, від 28.07.2020 у справі № 904/2104/19, від 12.01.2021 у справі №924/1103/19.

Стосовно наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення №372 від 23.08.2023 та витягу з ЄРДР від 26.01.2024 по кримінальному провадженню №00000198, то як слідує із витягу заява була подана позивачем усно, доказів реєстрації заяви позивача за №372 від 23.08.2023 суду не надано. Крім того, у витязі зазначено, що під час окупації с. Новорайськ, Бериславського району Херсонської області, невідомими особами окупаційних військ рф, за адресою: вул. Промислова, 3, с. Новорайськ, Бериславського району Херсонської області було здійснення захоплення та заволодіння майном, яке належить ТОВ «Агро-Край», а не на території с. Щасливе, як вказує позивач.

Доводи позивача на допущення органом досудового розслідування неточності, які полягають у зазначені адреси, за якою позивач втратив сільськогосподарську техніку (с. Новорайськ Бериславського району Херсонської області) не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

З витягу з ЄРДР від 26.01.2024 вбачається, що внаслідок окупації с. Новорайськ, Бериславського району Херсонської області, невідомими особами окупаційних військ рф, за адресою: вул. Промислова, 3, с. Новорайськ, Бериславського району Херсонської області було здійснення захоплення та заволодіння майном, яке належить ТОВ «Агро-Край», ТОВ «ПОРТТРАНСБУД» та ТОВ «Управлінське товариство «УЛФ».

Судом апеляційної інстанції з Державного реєстру судових рішень з`ясовано, що Господарським судом міста Києва рішенням від 02.07.2024 у справі № 910/3742/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порттрансбуд» до російської федерації про стягнення 3 281 040,00 грн було надано оцінку витягу з ЄРДР від 26.01.2024 у кримінальному провадженні №0000198 із зазначенням, що в період часу з 08.03.2022 по 11.11.2022 невстановленими військовими підрозділами збройних сил та інших військових формувань російської федерації умисно порушені закони та звичаї ведення війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме під час окупації с. Новорайськ, Бериславського району, Херсонської області, невідомими особами окупаційних військ рф, за адресою: вул. Промислова, 3, було, зокрема, здійснено знищення, пошкодження, та заволодіння майна військовими рф, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Порттрансбуд», внаслідок останньому завдано майнової шкоди.

Таким чином, позивачем не доведено суду доказів, що достеменно б свідчили, що транспортні засоби позивача знаходились с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області.

Стосовно довідки №20 від 01.02.2024 щодо перебування сільськогосподарської техніки станом на 24.02.2022 на території с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області, за підписом директора позивач, то як слушно зазначив суд першої інстанції вказана довідка не є первинним документом. Слід зазначити, що такий доказ має односторонній характер і може бути доказом у сукупності з іншими доказами, які підтверджують певні обставини, у даному випадку, перебування майна позивача на окупованій території.

За приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; - належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №910/4055/18, від 16.04.2019 у справі №925/2301/14).

Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №910/13647/19.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності господарського процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами перебування, належного йому майна на окупованій території - с. Щасливе Ювілейної сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області та як наслідок наявності завданої йому шкоди, що є підставою для відмови у позові.

Згідно із частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Посилання позивача на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі №910/1154/24 (суддя Андреїшина І.О), якою суд відмовив позивачу у відкритті провадження у зв`язку із непідвідомчістю спору господарському суду, оскільки відповідачем є іноземна держава - російська федерацію, тоді як Господарський суд міста Києва (суддя Андреїшина І.О.) відкрив провадження у даній справі, що, на думку позивача, свідчить про непослідовність власної позиції суду першої інстанції щодо можливості розгляду справи, відповідачем в яких є російська федерація не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не має значення для даного спору та не може бут підставою для скасування рішення суду першої інстанції у справі №910/1321/24.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам позивача, викладеним в апеляційній скарзі, із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/1321/24 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/1321/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/1321/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1321/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 03.09.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська