ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2024 р. Справа№ 910/16781/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Алданової С.О.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Комісар С.П., Ларькін М.М.

від відповідача: Годованець Л.Ю., Янович-Бунь І.Б., Гвоздецький А.М. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024, повний текст якого складено та підписано 18.03.2024

у справі № 910/16781/21 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

про стягнення 164 388 199,97 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про стягнення 148 787 038, 35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором надання послуг з транспортування теплової енергії № 5 від 01.06.2017 в частині здійснення оплати за надані позивачем послуги з транспортування теплової енергії.

17.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 164 388 199, 97 грн, яка складається із суми основного боргу - 148 654 741, 91 грн, 10 030 749, 73 грн - пені, 1 872 513, 59 грн - 3 % річних, 3 830 194, 74 грн - інфляційних втрат.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач з позовом не погодився, вказуючи на безпідставність позовних вимог та намагання позивача в односторонньому порядку змінити умови договору, оскільки сторонами в умови договору не вносили зміни щодо застосування тарифу на транспортування теплової енергії чи інших умов прядку визначення вартості транспортування. У позивача відсутні будь-які правові підстави для односторонньої зміни умов договору шляхом застосування до відповідача тарифу, встановленого позивачеві на комунальну послугу Розпорядженням КМДА № 1487 від 23.09.2020 (зі змінами), тобто іншого, ніж той що передбачений умовами договору. Відповідач не є споживачем теплової енергії у розумінні ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" під час виконання спірного договору на транспортування теплової енергії, а позивач не є теплопостачальником за спірним правочином щодо відповідача, а тому покладення обов`язків з оплати послуг за відповідним тарифом є незаконним та необґрунтованим.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 910/16781/21 позов Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" суму основного боргу в розмірі 51 087 485, 60 грн, пеню в розмірі 3 598 564, 42 грн, 3% річних в розмірі 672 229, 43 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 226 732,25 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 273 479,43грн, в іншій частині позову відмовлено, повернуто Комунальному підприємству Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в сумі 38 150,00 грн, що був сплачений згідно платіжного доручення № 755616 від 28.09.2021, оригінал платіжного доручення № 755616 від 28.09.2021 на суму 832 650, 00 грн залишено в матеріалах справи № 910/16781/21.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/16781/21 залишено без задоволення, рішення без змін, судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на апелянта.

Постановою Верховного Суду від 25.05.2023 касаційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 у справі №910/16781/21 в оскаржуваній частині скасовано, а справу №910/16781/21 в оскаржуваній частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї Постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і на підставі повного та всебічного дослідження доказів та аргументів сторін за правилами статті 86 ГПК України, ураховуючи принципи господарського судочинства в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі № 910/16781/21 позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" основну суму боргу у розмірі 97 567 256 грн 31 коп.; пеню у розмірі 8 984 324 грн 68 коп.; 3% річних у розмірі 8 054 693 грн 21 коп.; інфляційні втрати у розмірі 53 223 294 грн 03 коп., судовий збір у розмірі 665 920 грн 57 коп., судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги під час попереднього розгляду даної справи у розмірі 2 462 950 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 51 471 грн 97 коп.

Рішення мотивовано наступним:

- згідно із положеннями норм законодавства, тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватись на розсуд сторін. Тобто, вартість транспортування теплової енергії не є договірною, а тариф на транспортування теплової енергії відповідно до статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" є державною регульованою ціною. А отже затверджений уповноваженим органом тариф на послуги із транспортування теплової енергії є обов`язковим та має застосовуватись учасниками таких правовідносин;

- за відсутності повноважень у НКРЕКП щодо встановлення тарифу на транспортування теплової енергії позивачу, суд дійшов висновку, що тарифи, за якими позивач здійснює свою діяльність, встановлюються Київською міською державною адміністрацією у відповідності до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 (Порядок №869);

- позивачем правомірно за період з березня 2021 року по вересень 2021 року нарахована вартість наданих відповідачу послуг з транспортування теплової енергії, виходячи з розрахунку 418,49 грн./Гкал без ПДВ, тариф який діяв з 01.01.2021, що встановлений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.09.2020 №1487 (зі змінами). А тому позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 97 567 256,31 грн є обґрунтованими, документально підтверджені та такими, що підлягають задоволенню повністю;

- перевіривши надані позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат, які розраховані на суму боргу за спірний період, що є предметом розгляду у даній справі, та у межах періодів зазначених позивачем, суд дійшов висновку, що останні є обґрунтованими та арифметично вірним, а тому вимоги в цій частині правомірні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі;

- суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені, оскільки відповідачем не доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов залишити без задоволення, в заяві про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

А саме апелянт посилається на те, що:

- неправильно встановивши обставини, які мають вирішальне значення для вирішення спору, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин за період з березня 2021 року по вересень 2021 року тарифу на транспортування теплової енергії в розмірі 418,49 грн./Гкал без ПДВ, у зв`язку з чим дійшов до неправильного та необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог (в частині, що направлена на новий розгляд);

- у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач, як теплогенеруюча та теплопостачальна організація, - не є споживачем за послугою транспортування теплової енергії, що надається позивачем, адже така послуга не споживається (не отримується) самим Відповідачем. Той факт, що відповідач є замовником послуги транспортування теплової енергії за Договором не означає того, що відповідач є споживачем цієї послуги;

- сама по собі послуга з транспортування теплової енергії не утворює жодної цінності і не споживається окремо, у той же час змісту така послуга набуває в процесі певної дії, а саме надання комунальної послуги з постачання теплової енергії (за попередньою класифікацією - послуги з централізованого опалення), при цьому кінцевий споживач споживає в цілому комунальну послугу з постачання теплової енергії, однією з невід`ємних складових якої є й транспортування теплової енергії;

- матеріали справи не містять жодних доказів того, що послуги за договором були використані відповідачем для власних виробничих технологічних потреб або для якихось інших потреб, ніж у зв`язку з постачанням теплової енергії кінцевим споживачам (тобто наданням комунальної послуги);

- не дослідивши зазначені обставини та не застосувавши приписи спеціального законодавства, а саме Закону України "Про теплопостачання", суд першої інстанції необґрунтовано та помилково застосовував при вирішенні спору тариф на транспортування теплової енергії, який було встановлено для споживачів позивача;

- обов`язок відповідача з оплати послуг транспортування теплової енергії за Договором виник саме в розмірі тарифу експлуатаційних витрат на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання який становить для послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (стара класифікація) - 89,74 грн. без ПДВ за 1 Гкал, для послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (нова класифікація послуг) - 378, 32 грн без ПДВ за 1 Гкал;

- станом на час нового розгляду справи судом першої інстанції у відповідача перед позивачем відсутня заборгованість за транспортування теплової енергії протягом періоду 01.03.2021 - 31.08.2021;

- у разі застосування тарифу, як цього вимагає відповідач, витрати позивача на транспортування теплової енергії для споживачів відповідача перевищать суми, які позивач отримає від відповідача в якості оплати за транспортування;

- застосування до відповідача тарифу на транспортування теплової енергії без наявності джерел компенсації витрат суперечить принципу пропорційності;

- при вирішенні питання про наявність підстав для зменшення пені відповідач просив врахувати наступні обставини у справі: Товариство є підприємством, яке здійснює надання послуг з теплопостачання, зокрема населенню, а несвоєчасна оплата за Договором зумовлена, зокрема, невчасними розрахунками споживачів за надані послуги з теплопостачання; позивач не обґрунтував факту завдання йому збитків через порушення скаржником зобов`язань за Договором; поведінку скаржника, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, а також про повне здійснення розрахунків відповідно до тарифів, на застосуванні яких наполягає відповідач, та відсутність заборгованості; матеріалами справи підтверджується, що позивач не надав суду доказів щодо наявності збитків, заподіяних внаслідок невиконання скаржником умов Договору. Наведені обставини необгрунтовано були відхилені судом;

- зважаючи на стратегічне значення ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» для територіальної громади міста Києва, скрутне фінансове становище, зобов`язання скаржника щодо сталого проходження опалювального сезону, з метою недопущення ситуації, яка може призвести до зупинення виробничої діяльності, що в свою чергу матиме наслідками залишення без тепла населення міста Києва, школи, дитячі садочки, медичні заклади, бюджетні установи та численні промислові і комерційні об`єкти, також, що розмір заявленої позивачем пені є надмірним та виходить межі принципів розумності, справедливості і добросовісності, при цьому виникнення збитків у Підприємства не вбачається, відповідач просив суд при винесенні рішення застосувати ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України зменшити розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%;

- ухвала Господарського суду міста Києва в справі №910/16781/21 від 30.10.2023 прийнята при неправильному застосуванні положень п.1 ч. 1 ст. 31 ГПК України, адже територіальна юрисдикція (підсудність) справи була дотримана;

- невирішення питання за заявою про ухвалення додаткового рішення в справі №910/16781/21 за заявою КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» від 11.02.2022 (надійшла до суду 16.02.2022) та передання такого для вирішення складу суду, який здійснює новий розгляд справи, зумовимо ситуацію, за якої на відповідача у справі судові витрати можуть бути покладені фактично двічі, а саме за заявою від 11.02.2022 (надійшла до суду16.02.2022) та за наслідками нового розгляду справи (поданою позивачем заявою про ухвалення додаткового рішення від 18.03.2024);

- відповідач заперечував проти аргументів позивача та заявив про свою незгоду із заявленим розміром судових витрат на професійну правничу допомогу з огляду на несвоєчасність подання, завищену вартість, необґрунтованість, недостовірність та невідповідність дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства і усталеної судової практики. Однак суд їх не врахував.

Також апелянтом повідомлено про укладення між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «ОПТІМАЛЕКС» Договору про надання правової допомоги № 06/01-01/ЄР від 06.01.2022 та надання відповідних доказів понесення судових витрат на правничу допомогу в прядку статті 129 ГПК України.

Доводи та заперечення позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін посилаючись на те, що:

- при новому розгляді справи судом першої інстанції прийнято рішення з урахування висновків Верховного Суду, що викладені в постанові від 25.05.2023 у даній справі, та які в силу приписів ч. 5 ст. 310 ГПК України є обов`язковими для врахування судами при новому розгляді даної справи;

- посилання Відповідача (сторінка 4 апеляційної скарги) на постанову Верховного Суду від 22.08.2023 у справі № 910/4109/22 не має прийматися до уваги з огляду на його спотворене відображення в апеляційній скарзі Відповідача, а також те, що сам Верховний Суд у п. 4.11 вказаної постанови зазначив, що ним не зроблено жодних правових висновків щодо застосування норм права, які були б обов`язковими для врахування у даній справі, оскільки «формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування норми права є передчасним»;

- у спірному періоді діяв тариф на транспортування Позивачем теплової енергії, встановлений розпорядженням КМДА від 23.09.2020 № 1487 (з урахуванням змін, внесених розпорядженням КМДА від 29.12.2020 № 2077) у розмірі 418,49 грн/Гкал без ПДВ (діяв з 01.01.2021). Жодні інші тарифи на транспортування теплової енергії вже не діяли;

- відповідач як замовник є споживачем послуги з транспортування теплової енергії за Договором № 5 (пункти 8.47- 8.52 Постанови ВС від 25.05.2023). Це також відповідає загальним (універсальним) правовим висновкам щодо застосування норм ч. 1 ст. 901 ЦК України, викладеним у постановах Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17, від 13.02.2020 у справі № 910/1558/19 (пункти 20, 22), від 05.12.2022 у справі № 914/2654/20 (пункти 7.12, 7.14- 7.16);

- оскільки за Договором № 5 не здійснюється купівля-продаж теплової енергії або надання житлово-комунальних послуг (вичерпний перелік яких передбачено ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), до правовідносин за Договором № 5 у будь-якому разі не застосовуються тарифи (їх структура) ані на теплову енергію, ані на житлово-комунальні послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, а застосовується діючий тариф на транспортування теплової енергії, встановлений саме як окремий тариф. Відповідач як замовник споживає послугу з транспортування теплової енергії в процесі надання йому цієї послуги Позивачем (ч. 1 ст. 901 ЦК України);

- положення статті 20 Закону України «Про теплопостачання» встановлюють виключно спосіб обчислення тарифу (ціни) на теплову енергію і відповідну житлово-комунальну послугу, який є загальною вказівкою уповноваженим органам про те, що при встановленні ними тарифу на теплову енергію та житлово-комунальну послугу необхідно врахувати у ньому інші окремо встановлені тарифи - на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії;

- економічна обґрунтованість будь-яких тарифів не є предметом розгляду (дослідження) у даній справі;

- ніщо у розпорядженнях КМДА про встановлення тарифів позивачу не свідчить про те, що всі ці тарифи встановлено виключно для споживачів теплової енергії та житлово-комунальних послуг. Так, у розпорядженнях КМДА від 23.09.2020 № 1487, від 29.12.2020 № 2077 тарифи на транспортування теплової енергії вказано для різних категорій споживачів (у тому числі для категорії «інші споживачі»), проте ніде не вказано, що маються на увазі споживачі саме теплової енергії або житловокомунальних послуг;

- безпідставним є твердження Відповідача в обґрунтування його апеляційної скарги (сторінка 14), що "відсутній окремо встановлений тариф для КП "Київтеплоенерго" на послугу з транспортування теплової енергії, яка надається ТОВ "Євро-Реконструкція" за договором", оскільки Порядком № 869 не передбачено встановлення тарифу на транспортування теплової енергії поіменно для кожного замовника (споживача) послуги з транспортування теплової енергії, тому відсутній індивідуальний тариф на транспортування теплової енергії окремо для Відповідача як замовника такої послуги;

- послуга з транспортування теплової енергії не є житлово-комунальною, оскільки не вказана у вичерпному переліку житлово-комунальних послуг (ст. 5) згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Тому положення Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо заборони зміни (підвищення) тарифів на житлово-комунальні послуги не застосовується у спірних правовідносинах з надання послуг з транспортування теплової енергії;

- у відповідача, який вказує на менший розмір витрат на оплату транспортування його теплової енергії, врахований у встановлених Відповідачу тарифах НКРЕКП (тобто, на фактичну економічну необґрунтованість встановлених Відповідачу тарифів НКРЕКП на теплову енергію і житлово-комунальні послуги), є законодавчо передбачена можливість отримати з відповідного бюджету відшкодування різниці між фактичними витратами Відповідача на теплову енергію і житлово-комунальні послуги. Механізм такого відшкодування передбачено ст.ст. 1, 4 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» (Закон), за затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 977 Методикою визначення заборгованості з різниці в тарифах;

- відсутні підстави віддавати будь-яку перевагу Відповідачу і зменшувати розмір пені, який накопичився внаслідок систематичної несплати Відповідачем за надані за Договором № 5 послуги. З огляду на те, що прострочення погашення основного боргу у даній справі вже перевищило 3 роки, зменшення розміру пені лише стимулюватиме Відповідача в подальшому притримуватись такої ж платіжної дисципліни і продовжувати допускати багаторічні прострочення оплати;

- розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених у зв`язку з первісним розглядом даної справи, правомірно здійснено саме тим складом суду першої інстанції, який здійснив новий розгляд даної справи № 910/16781/21, і не мав здійснюватися суддею, рішення якого скасовано;

- всі твердження Відповідача і його посилання на судову практику стосовно того, що докази повинні існувати на момент звернення до суду і подаватись одночасно з позовом, не мають жодного відношення до розподілу витрат Позивача на професійну правничу допомогу, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору (позовом, відзивом на позов) подається лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а власне докази понесення витрат на професійну правничу допомогу (договір про надання правової допомоги і т.п.) подаються до закінчення судових дебатів;

- всі докази розміру судових витрат Позивача на професійну правничу допомогу було подано в межах процесуальних строків, встановлених ч. 8 ст. 129 ГПК України;

- судові витрати Позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 51 471,97 грн, понесені при первісному розгляді даної справи судом першої інстанції, повністю відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності та необхідності), їх розумності та співмірності.

Крім того позивач повідомив, що сума судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з апеляційним переглядом оскарженого рішення, орієнтовно складе 30 000,00 грн на професійну правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. (головуючий суддя), судді Алданова С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2024 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16781/21 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції.

До відкриття провадження у справі, 10.04.2024 позивач подав заперечення проти відкриття апеляційного провадження, в обґрунтування яких посилається на те, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати, оскільки доданий до апеляційної скарги ордер адвоката Гвоздецького А.М. виданий на підставі договору про надання правової допомоги №19/02-01/Єр від 19.02.2021. Однак, строк дії цього договору закінчився 31.12.2021 (на підтвердження чого надає копію цього договору). Враховуючи ці обставини позивач вважає, що підстави для відкриття апеляційного провадження відсутні та просить повернути апеляційну скаргу.

11.04.2024 апелянт подав заперечення щодо тверджень позивача та зазначив, що ордер є самостійним документом на підтвердження повноважень адвоката. Також, апелянт додає копії наступних документів:

- довіреності у порядку передоручення від 18.10.2023;

- довіреності №011223-01/17-12 від 01.12.2023;

- свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;

- додаткової угоди від 30.12.2021;

- листа-повідомлення ТОВ "Євро-Реконструкція".

Розглянувши матеріали апеляційної скарги та заперечення сторін, колегія суддів встановила, що апеляційну скаргу від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" підписав адвокат Гвоздецький Андрій Миронович. На підтвердження повноважень на представництво інтересів скаржника до апеляційної скарги додано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії КС №843749 виданий 22.12.2021.

Поняття ордеру визначено у частині 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", відповідно до якої це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги; ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката; Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до пункту 4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41 (далі - Положення), з подальшими змінами, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 11 Положення № 41 передбачено, що ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

У Положенні № 41 також наведений перелік обов`язкових реквізитів, які має містити ордер, зокрема він має містити посилання на договір про надання правової допомоги / доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа (пункт 12.3 Положення № 41).

Доданий до апеляційної скарги ордер містить всі обов`язкові реквізити, зокрема посилання на договір про надання правової допомоги, а тому є належним доказом, що підтверджує наявність у адвоката повноважень на представництво інтересів скаржника, зокрема, і повноважень на підписання апеляційної скарги від його імені.

Щодо посилань позивача, що згідно п. 9.1 договору про надання правової допомоги №19/02-01/Єр від 19.02.2021 його дія закінчилась 31.12.2021, колегія суддів зазначає, що відповідачем до заяви від 11.04.2024 додано копію додаткової угоди від 30.12.2021, якою змінено п.9.1 цього договору. Зокрема зазначено, що цей договір діє до його розірвання в порядку, передбаченому п. 9.2. Договору.

Згідно п. 9.2 Договору, кожна із сторін має право ініціювати розірвання даного договору, попередивши про це іншу сторону, шляхом направлення відповідного повідомлення за тридцять календарних днів до запланованої дати припинення даного договору, визначеної у відповідному повідомленні.

Отже, заперечення позивача не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів відхиляє доводи позивача про наявність підстав для повернення апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, Північний апеляційний господарський суд визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі № 910/16781/21. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 29.05.2024. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 22.05.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 22.05.2024. Явка учасників справи не визнана обов`язковою.

29.05.2024 оголошено перерву в судовому засіданні до 01.07.2024.

01.07.2024, через повітряну тривогу у місті Києві з 15 год 31 хв до 16 год 18 хв, розгляд справи №910/16893/23 не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2024 повідомлено перенесено розгляд справи № 910/16781/21 на 12.08.2024. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

12.08.2024 оголошено перерву в судовому засіданні до 19.08.2024.

01.07.2024 позивачем подано заяву, до якої долучено копію постанови Верховного Суду від 12.06.2024, як судова практика по справі, яку залучено до справи.

Явка представників учасників справи

Представники відповідачів в судовому засіданні 19.08.2024 підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представники позивача в судовому засіданні 19.08.2024 заперечили проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

29.05.2024 відповідачем подано заяву про зупинення провадження у справі №910/16781/21 до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі №640/30651/20, яка розглядається Київським окружним адміністративним судом. До заяви додано копію заяви про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" до справи №640/30651/20 в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

В обґрунтування цього клопотання заявник послався на те, що у разі задоволення позову у адміністративній справі №640/30651/20, це матиме безпосередній вплив на права та інтереси відповідача у справі, що розглядається, оскільки підтвердить судовим рішення заперечення апелянта (відповідач) у цій справі, а також неможливість стягнення заборгованості за послуги транспортування відповідно до тарифів, застосованих судом першої інстанції.

Протокольною ухвалою суду від 29.05.2024 відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки спір у адміністративній справі №640/30651/20 не перешкоджає розгляду цієї справи. При цьому, колегія суддів враховує, що суд не позбавлений права самостійно, з урахуванням умов укладеного між сторонами договору та умов чинного законодавства надати правові висновки щодо застосування тарифів у спірних правовідносинах.

19.08.2024 відповідачем подано додаткові пояснення, до яких долучено розрахунок пені, 3х % річних та інфляційних втрат.

Протокольною ухвалою суду від 19.08.2024 залишено без розгляду зазначені додаткові пояснення.

19.08.2024 відповідачем подано заяву про зупинення провадження у справі №910/16781/21 до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі №640/30651/20, яка розглядається Київським окружним адміністративним судом.

Протокольною ухвалою суду від 19.08.2024 зазначену заяву залишено без розгляду, оскільки таке клопотання вже подавалось відповідачем 29.05.2024 та у його задоволенні було відмовлено.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.06.2017 між КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - підприємство/позивач) та ТОВ «Євро-Реконструкція» (далі - товариство/відповідач) укладено договір № 5 про надання послуг з транспортування теплової енергії за умовами якого підприємство зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється товариством і постачається споживачам зони теплопостачання товариства, тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні підприємства, а товариство зобов`язується оплачувати за послуги з транспортування теплової енергії у порядку та на умовах, визначених договором (п. 1.1. договору).

У п. 4.1. договору передбачено, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

Згідно з п.п. 4.2.-4.4. договору загальна сума вартості транспортування теплової енергії товариства за цим договором складається із сум вартості щомісячного транспортування теплової енергії товариства мережами підприємства, яка визначається згідно п. 4.7. договору. Товариство зобов`язується до 8 числа місяця, наступного за звітним місяцем, надавати нарочно підприємству форму № 2-НКП-тепло (місячна), що подається до НКРЕКП, підписану уповноваженою особою. Підприємство протягом 4 календарних днів після отримання форми № 2-НКП-тепло (місячна) передає нарочно товариству акт про надання послуг з транспортування теплової енергії у двох екземплярах. Товариство протягом 4 календарних днів розглядає проект акту про надання послуг з транспортування теплової енергії за звітний місяць та підписує його зі своєї сторони і один примірник надсилає підприємству або у цей же строк надає обґрунтовані заперечення, з урахуванням пункту 3.3.3. договору.

За умовами п. 4.5. договору товариство зобов`язалось до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування теплової енергії, сплачувати підприємству 30 % від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого п. 1.2. договору. Остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії товариство здійснює протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами акту про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.

Відповідно до п. 4.7. договору місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами підприємства є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якої встановлюється згідно з пунктом 1 (код рядка 005) Форми № 2-НКП-тепло (місячна).

Додатковою угодою № 1 від 01.06.2018 до договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.05.2019 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. Якщо протягом 30 днів до терміну закінчення цього Договору жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про намір його розірвати, Договір вважається автоматично продовженим на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

Позивач зазначає, що листом від 15.04.2021 № 40/25/1083 було надіслано відповідачу два примірники підписаних КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за березень 2021 року на суму 68 118 286, 88 грн, який відповідач отримав 20.04.2021 (згідно відмітки на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення).

Однак, 23.04.2021 позивачу надійшов лист відповідача від 22.04.2021 № 09/924, в якому останній в якості заперечень до акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за березень 2021 року, не заперечуючи щодо обсягу наданих послуг, висловив заперечення щодо вартості послуг, вказавши такі заперечення:

- за умовами договору тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал. має встановлюватися НКРЕКП (п. 4.1 договору);

- в структурі тарифів на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для споживачів ТОВ "Євро-Реконструкція", встановлених постановою НКРЕКП від 11.12.2018 № 1823, експлуатаційні витрати на транспортування власно теплової енергії відповідача тепловими мережами інших суб`єктів господарювання враховано у розмірі 89,74 грн за 1 Гкал;

- в структурі тарифів на теплову енергію, її виробництво та постачання, послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води, встановлених для ТОВ "Євро-Реконструкція" постановою НКРЕКП від 13.01.2021 № 40, витрати на транспортуванні власної теплової енергії відповідача тепловими мережами інших суб`єктів господарюванні складають 378, 32 грн за 1 Гкал.

В подальшому позивачем було направлено відповідачу по два примірники підписаних КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за квітень 2021 року на суму 36 216 355, 27 грн, за травень 2021 року на суму 11 649 255, 04 грн, за червень 2021 року на суму 1 3 917 567, 12 грн, за липень 2021 року на суму 5 459 285, 75 грн, за серпень 2021 року на суму 6 588 706, 56 грн, а також, за вересень на суму 9 705 285, 29 грн.

Відповідач у відповідь направив позивачу листи із запереченнями до зазначених актів, в яких по суті продублював заперечення, викладені у листі від 22.04.2021 № 09/924.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом позивач вказує, що у зв`язку з невиконання відповідачем договірних зобов`язань, в останнього у період з березня 2021 по вересень 2021 утворилася заборгованість за надані позивачем послуги з транспортування теплової енергії в розмірі 148 654 741,91 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем за весь період прострочення з 08.05.2021 по 15.11.2021 було здійснена нарахування 10 030 749,73 грн - пені, 1 872 513,59 грн - 3 % річних та 3 830 194, 74 грн - інфляційних втрат (із врахуванням заяви про збільшення).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 910/16781/21 позов Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" суму основного боргу в розмірі 51 087 485, 60 грн, пеню в розмірі 3 598 564, 42 грн, 3% річних в розмірі 672 229, 43 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 226 732,25 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 273 479,43грн, в іншій частині позову відмовлено, повернуто Комунальному підприємству Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в сумі 38 150,00 грн, що був сплачений згідно платіжного доручення № 755616 від 28.09.2021, оригінал платіжного доручення № 755616 від 28.09.2021 на суму 832 650, 00 грн залишено в матеріалах справи № 910/16781/21.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/16781/21 залишено без задоволення, рішення без змін, судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на апелянта.

Постановою Верховного Суду від 25.05.2023 касаційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 у справі №910/16781/21 в оскаржуваній частині скасовано, а справу №910/16781/21 в оскаржуваній частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні судового рішення

Спірним у справі, яка розглядається (в частині переданій на новий розгляд), є питання щодо того, який саме тариф підлягає застосуванню при визначенні заборгованості за послуги з транспортування теплової енергії місцевими (розподільними) тепловими мережами, які перебувають у користуванні суб`єкта господарювання (ліцензіата), який одержав відповідну ліцензію на транспортування теплової енергії такими тепловими мережами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 ГК України).

За змістом частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України та статті 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 зазначеного Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Змістом укладеного між сторонами договору підтверджується факт виникнення правовідносин з надання послуг з транспортування теплової енергії. Тобто цей правочин за правовою природою є договором про надання послуг.

За змістом частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТОВ "Євро-Реконструкція" є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією, яка не є теплотранспортуючою організацією, а тому транспортування теплової енергії, виробленої ТОВ "Євро-Реконструкція", здійснюється тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні КП "Київтеплоенерго", як теплотранспортуючої організації, на підставі договору зо надання послуг транспортування теплової енергії.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відносини у сфері транспортування теплової енергії регулюються Законом України "Про теплопостачання", за змістом статті 15 якого (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) діяльність у сфері теплопостачання підлягає державному регулюванню.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

За змістом статті 20 названого Закону тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом, зокрема, установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання фіксованих цін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.

Виходячи із положень вищенаведених норм в їх сукупності суд першої інстанції вірно виснував, що вартість транспортування теплової енергії не є договірною, а тариф на транспортування теплової енергії відповідно до статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" є державною регульованою ціною та є обов`язковим для застосування учасниками правовідносин з надання послуг із транспортування теплової енергії.

При цьому за змістом статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи сільських, селищних, міських рад встановлюють тарифи, зокрема на транспортування теплової енергії, за винятком тарифів, які встановлюються НКРЕКП.

У зв`язку із законодавчими змінами постановою від 12.04.2019 № 549 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП щодо встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов НКРЕКП» визнано такою, що втратила чинність, зокрема постанова НКРЕКП від 11.05.2017 № 637 «Про встановлення тарифу на транспортування теплової енергії Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

У подальшому НКРЕКП не встановлювало жодного тарифу на транспортування теплової енергії Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Натомість у спірний період (з березня по вересень 2021), за який заявлено до стягнення заборгованість за послуги з транспортування теплової енергії, саме виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є уповноваженим органом, який законодавчо наділений повноваженнями на формування тарифів для суб`єкта господарювання (ліцензіата, позивача), який має відповідну ліцензію на транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами.

Тарифи на транспортування та/або постачання теплової енергії визначаються органом місцевого самоврядування відповідно до вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги".

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 869, тарифи на транспортування теплової енергії встановлюються уповноваженим органом (органом місцевого самоврядування) суб`єктам, які провадять господарську діяльність з транспортування теплової енергії.

Згідно з підпунктами 9, 10 пункту 5, пунктами 15, 18, 32, 57 Порядку № 869, встановлення тарифів на транспортування теплової енергії здійснюється КМДА за заявою ліцензіата (у спірних правовідносинах - позивача), який здійснює транспортування теплової енергії.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.09.2020 №1487 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", визначено тариф на транспортування теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних пунктів Підприємства з 01.10.2020 у розмірі 378,32 грн./Гкал без ПДВ, а з 01.01.2021 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2020 № 2077), у розмірі 418,49 грн./Гкал без ПДВ.

Отже, за відсутності повноважень у НКРЕКП щодо встановлення тарифу на транспортування теплової енергії позивачу, суд дійшов цілком правомірного висновку, що тарифи, за якими позивач здійснює свою діяльність, встановлюються Київською міською державною адміністрацією у відповідності до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 (Порядок №869).

Однак відповідач, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції невірно було встановлено усі обставини справи, оскільки апелянт у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як теплогенеруюча та теплопостачальна організація, - не є споживачем за послугою транспортування теплової енергії, що надається Позивачем, адже така послуга не споживається (не отримується) самим відповідачем. Тому, на думку скаржника, суд невірно застосовував при вирішенні спору тариф на транспортування теплової енергії, який було встановлено для споживачів позивача.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами відповідача, оскільки як вже зазначалось предметом договору у даному спорі є саме надання послуг із транспортування тепловими мережами, які знаходяться у господарському віданні позивача, виробленої відповідачем теплової енергії споживачам житлово-комунальних послуг. Тобто відповідач є замовником послуги, що споживається ним у процесі здійснення господарської діяльності із відпуску своїм споживачам теплової енергії задля досягнення економічного результату - отримання прибутку від продажу теплоресурсу. А отже відповідач є таким, що відноситься до категорії «інший споживач» позивача.

Діючим положеннями Порядку № 869 або іншими нормами спеціального законодавства не передбачено необхідності визначення тарифу на транспортування теплової енергії окремо для конкретного споживача відповідної послуги або прийняття уповноваженим органом окремого рішення про такий тариф. Тож визначення в Розпорядженні від 23.09.2020 №1487 (з наступними змінами) тарифу на транспортування на ряду з іншими тарифами жодним чином не доводить можливості їх застосування лише до споживачів теплової енергії чи житлово-комунальних послуг. Розпорядження містить тарифи на транспортування теплової енергії для різних категорій споживачів (у тому числі для категорії «інші споживачі»).

Посилання апелянта на те, що згідно положень ч. 13 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» тариф на транспортування теплової енергії є однією зі складових тарифу на теплову енергію для її споживача не виключає можливості надання позивачем та споживання відповідачем лише послуги із транспортування згідно Ліцензійних умов.

Вказані норми, як слушно зауважено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, вказують на спосіб обчислення ціни на теплову енергію і відповідну житлово-комунальну послугу, що фактично є вказівкою для уповноваженого органу на необхідність врахування інших окремо визначених тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії при формуванні економічно обґрунтованої ціни. Наведене узгоджується з положеннями частини 15 статті 20 Закону України «Про теплопостачання», якою заборонено встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання.

Суд визнає неприйнятними ствердження апелянта про те, що сама по собі послуга з транспортування теплової енергії не утворює жодної цінності і не споживається окремо, адже наведене може мати місце у відносинах із безпосереднього споживання теплової енергії кінцевим споживачем і не стосується спірних договірних відносин між сторонами за договором про надання послуг.

У даному спорі підставами укладення Договору про надання послуг з транспортування теплової енергії, як зазначає апелянт на 8-9 стр. апеляційної скарги, є отримання можливості відповідачем належним чином виконати свої договірні зобов`язання перед споживачами комунальних послуг щодо постачання теплової енергії в обсязі, достатньому для виконання договірних зобов`язань перед останніми. Тобто досягнення відповідачем економічного результату.

Законодавчо встановлена у відповідача можливість здійснити компенсацію понесених витрат із транспортування теплової енергії своїм споживачам за рахунок оплати ними ціни теплової енергії, яка включає усю вищенаведену сукупність тарифи на виробництво, транспортування та постачання, - не є підставою для застосування тарифів, визначених НКРЕКП на які посилається сторона відповідача.

Суд, серед іншого, звертає увагу на те, що відносини між НКРЕКП та ТОВ «Євро-Реконструкція» є окремими самостійними правовідносинами, які не можуть впливати на правовідносини, що склалися між КМДА та КП «Київтеплоенерго», з однієї сторони, та КП «Київтеплоенерго» з ТОВ «Євро-Реконструкція», з іншої сторони.

В контексті вищенаведеного, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах тариф на транспортування теплової енергії є окремим тарифом, який підлягає застосуванню при оплаті послуг з транспортування теплової енергії в результаті їх споживання відповідачем. Отже відповідач відноситься до переліку споживачів позивача, на яких поширюється дія тарифів згідно Розпорядження від 23.09.2020 №1487 (з наступними змінами).

Суд першої інстанції дійшов не спростованого доводами апеляційної скарги висновку про правомірність нарахування позивачем вартості наданих відповідачу за період з березня 2021 року по вересень 2021 року послуг з транспортування теплової енергії, виходячи з розрахунку 418,49 грн./Гкал без ПДВ, тариф який діяв з 01.01.2021.

Довід апелянта про те, що суд першої інстанції необґрунтовано та помилково застосовував при вирішенні спору тариф на транспортування теплової енергії, який було встановлено для споживачів позивача, - не знайшов свого підтвердження та відхиляється.

Щодо посилання апелянта на неможливість компенсації витрат із транспортування споживачам відповідача теплової енергії через встановлення НКРЕКП для ТОВ «Євро-реконструкція» меншого тарифу аніж в Розпорядженні від 23.09.2020 №1487 (з наступними змінами) колегія суддів зазначає, що питання обґрунтованості/необґрунтованості тарифів, за якими здійснювалось постачання теплової енергії відповідачем своїм споживачам, не є предметом даного спору. Наведене питання може бути вирішено або шляхом звернення до регулятора із пропозицією/вимогою/позовом про приведення тарифів на теплову енергію у відповідності до вимог статті 20 Закону України "Про теплопостачання", або шляхом отримання відшкодування в процедурі реалізації гарантій, що надаються суб`єктам господарювання під час державного регулювання цін, згідно статті 15 Закону України «Про ціни та ціноутворення».

В змісті наведеного відхиляються і доводи апелянта про те, що застосування до відповідача тарифу на транспортування теплової енергії без наявності джерел компенсації витрат суперечить принципу пропорційності. Адже саме задля досягнення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та пов`язаними із втручанням у право на визначення постачальником ціни теплоенергії розроблено та діють відповідні норми законодавства, що встановлюють можливість отримання з відповідного бюджету відшкодування різниці між фактичними витратами відповідача на теплову енергію і сплаченою споживачами вартістю житлово-комунальної послуги.

Зокрема, як слушно зауважив позивач у відзиві на апеляційну скаргу, механізм такого відшкодування передбачено ст.ст. 1, 4 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», за затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 977 Методикою визначення заборгованості з різниці в тарифах (далі - Методика).

Так, зокрема, ця Методика застосовується теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями, підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення (далі - суб`єкти господарювання), що здійснюють виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та надання відповідних комунальних послуг населенню, організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, релігійним організаціям, іншим споживачам, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, релігійним організаціям, іншим споживачам

За змістом п. 7 названої Методики передбачена можливість відшкодування різниці між фактичними витратами на теплову енергію і житлово-комунальні послуги (тобто фактичними витратами на виробництво, постачання, а також оплату послуги транспортування теплової енергії), та фактичними нарахуваннями згідно з тарифами на теплову енергію і житлово-комунальні послуги (тобто встановленими тарифами на теплову енергію і житлово-комунальні послуги, застосованими до споживачів).

Згідно з п. 9 Методики фактичні витрати, що використовуються для розрахунку обсягу заборгованості з різниці в тарифах, приводяться у відповідність з тарифною методологією (для розрахунку заборгованості з різниці в тарифах фактичні витрати суб`єкта господарювання визначаються з урахуванням переліку тих витрат, що можуть включатися до складу тарифів на теплову енергію, комунальні послуги згідно з порядками (методиками) формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, надання комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України, НКРЕ або НКРЕКП за відповідний період).

Абзацом 9 пункту 9 Методики визначено, що розрахунок фактичних витрат здійснюється суб`єктом господарювання окремо за періодами, в яких утворилася заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, комунальні послуги, та оформляється відповідно до додатків 8-9.

Додатком 8 до Методики визначена форма розрахунку фактичних витрат на теплову енергію, у тому числі її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, постачання теплової енергії та постачання гарячої води за певний період.

Відповідно до абзаців 1 і 2 пункту 9 Методики перелік фактичних витрат для розрахунку заборгованості з різниці в тарифах визначається з урахуванням переліку тих витрат, що можуть включатися до складу тарифів на теплову енергію, комунальні послуги згідно з порядками (методиками) формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, надання комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України, НКРЕ або НКРЕКП за відповідний період), та дані витрати враховуються під час визначення об`єкта обкладення податком на прибуток підприємств згідно з Податковим кодексом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги" затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі - Порядок №869), який визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Згідно з п. 20 Порядку № 869 планування витрат, що включаються до повної собівартості теплової енергії, її виробництва, транспортування та постачання, здійснюється з урахуванням витрат операційної діяльності та фінансових витрат, пов`язаних з основною діяльністю. Плановані витрати групуються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, затверджених Мінфіном.

Абзацом 6 підпунктом 1) п. 21 Порядку № 869 визначено, що планована виробнича собівартість включає прямі матеріальні витрати, зокрема, на транспортування теплової енергії іншими суб`єктами господарювання (плануються ліцензіатом відповідно до укладених договорів, зокрема попередніх, виходячи з необхідного обсягу теплової енергії, передбаченого річним планом її транспортування, та діючих цін (тарифів), установлених НКРЕКП або уповноваженим органом).

Отже, виходячи із правового аналізу наведених вище норм в сукупності, доводи апелянта про неможливість відшкодування різниці в тарифах згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», - є необґрунтованими.

При цьому, Суд звертає увагу на те, що позивач не має жодних правовідносин з третіми особами, а лише з відповідачем, який споживає послугу з транспортування теплової енергії. Тобто не є теплопостачальником в розумінні Методики, якою встановлюється механізм відшкодування різниці в тарифах.

Також підлягають відхиленню і посилання апелянта на наявність законодавчо встановленої заборони на підвищення тарифів на житлово-комунальні послуги згідно Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», адже у відповідності до статті 5 названого Закону послуга з транспортування теплової енергії не є житлово-комунальною. Тож відповідна заборона не може бути врахована при вирішенні спору у даній справі про стягнення заборгованості з надання послуг транспортування теплоенергії.

Оскільки у спірний період, позивач надав відповідачу послуги з транспортування теплової енергії загальною вартістю 148 654 741,91 грн, з яких рішенням у даній справі вже було задавлено частково вимоги позивача у сумі 51 087 485,60 грн, що залишено без змін касаційною інстанцією, та станом на момент вирішення спору по суті відповідачем було сплачено, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 97 567 256,31 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних та річних

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 5.3 договору сторонами визначено, що у разі невиконання своїх грошових зобов`язань Товариство повинно сплатити Підприємству пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем заявлені вимоги (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19.07.2023) про стягнення з відповідача пені у розмірі 8 984 324,68 грн, 3% річних у розмірі 8 054 693,21 грн та інфляційних у розмірі 53 223 294,03 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Північний апеляційний господарський суд, здійснивши перевірку розрахунку даної частини позовних вимог з урахуванням меж заявлених вимог, встановив, що він є арифметично вірним. Тож суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про обґрунтованість названих вимог та задовольнив їх в заявлених сумах.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення неустойки

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Системний аналіз приписів статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання господарським судом оцінки поданим учасниками справи доказам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій.

Отже, суд при вирішенні питання щодо зменшення неустойки повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії. Крім цього, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

У п.п. 8.22 - 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Колегія суддів наголошує, що зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

За змістом постанов Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Поряд із цим, Суд звертає увагу на те, що неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Такі висновки Верховний Суд виклав, зокрема, у постановах від 08.06.2023 у справі №917/5/22, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22.

Також у постанові від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 Верховний Суд, зокрема вказував на те, що, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

В обґрунтування необхідності зменшення розміру пені на 90% відповідач в суді першої інстанції зазначає, що ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (історична назва Дарницька ТЕЦ-4) єдине джерело опалення і гарячої води для приблизно 300 тис. мешканців лівого берега ріки Дніпро в Києві та численних промислових і комерційних об`єктів. Одним з основних джерел доходів Товариства є реалізація теплової енергії та послуг з постачання теплової енергії й постачання гарячої води, тому, фінансовий стан останнього значною мірою залежить від рівня тарифів на ці послуги. Надання зазначених послуг споживачам здійснюється відповідно до укладених договорів та на рівні тарифів, які обмежені законодавчими актами, що впливає на фінансовий стан товариства та на якісні і кількісні показники цих послуг.

Також відповідач зазначив, що у зв`язку з підписання 30.09.2021 року «Меморандуму про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері постачання теплової енергії та постачання гарячої води в опалювальному періоді 2021/2022 рр.» щодо не підвищення і залишення незмінними тарифів на теплову енергію та на житлово-комунальні послуги, а далі з введенням в дію Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», як і інші теплопостачальні компанії, до кінця воєнного стану, а також протягом шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено, вимушена постачати теплову енергію та гарячу воду за економічно необґрунтованими тарифами.

В суді апеляційної інстанції відповідач просив Суд при винесенні рішення застосувати ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України та зменшити розмір пені, 3% річних, інфляційних втрат на 90%, з огляду на стратегічне значення ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» для територіальної громади міста Києва, скрутне фінансове становище, зобов`язання Скаржника щодо сталого проходження опалювального сезону, з метою недопущення ситуації, яка може призвести до зупинення виробничої діяльності, що в свою чергу матиме наслідками залишення без тепла населення міста Києва, школи, дитячі садочки, медичні заклади, бюджетні установи та численні промислові і комерційні об`єкти, а також, що розмір заявленої Позивачем пені є надмірним та виходить за межі принципів розумності, справедливості і добросовісності, та недоведеності наявності збитків у позивача.

Заперечуючи проти задоволення означеного клопотання позивач вказував на таке.

- сума основного боргу, стягнення якої вирішується при новому розгляді даної справи, становить 97 567 256,31 грн, а загальна сума основного боргу відповідача у даній справі становить 148 654 741,91 грн, тобто відповідач не погасив 2/3 від суми основного боргу;

- відповідач у даній справі добровільно оплатив лише 20 000 000,00 грн, що становить лише 13,5% від суми основного боргу;

- тривалість прострочення оплати основного боргу у даній справі становить: за послуги, надані у березні 2021 р. - 942 дні; за послуги, надані у вересні 2021 р. - 760 днів;

- згідно з доданими до клопотання відповідача документами, у першому півріччі цього року чистий фінансовий результат відповідача склав прибуток у розмірі 82,220 млн. грн;

- аргумент Відповідача, що «отриманий прибуток за 1 півріччя 2023 року не супроводжується відповідним надходженням грошових коштів і не відображає реального фінансового стану підприємства», насправді не підтверджується ні обставинами справи, ані жодним з наданих Відповідачем документів, тобто є необґрунтованим;

- тверджень Відповідача про переведення його обладнання на спалювання вугілля газової групи, а також про те, що Методика, затверджена Постановою КМУ від 15.09.2021 № 977, начебто не враховує фактичних умов роботи його ТЕЦ також не підтверджено доказами.

У той же час, чистий фінансовий результат Позивача за 9 місяців 2023 року склав збиток у розмірі 3,5 мільярди гривень. Крім того, станом на 01.11.2023: - розмір заборгованості Відповідача та інших осіб перед Позивачем: 18,44 мільярда гривень, з яких 1,35 мільярда гривень - заборгованість Відповідача за Договором № 5; - розмір заборгованості Позивача перед іншими особами: 23,4 мільярда гривень. Тобто, різниця між сумою, яку Позивач зобов`язаний виплатити іншим особам, і сумою заборгованості інших осіб перед Позивачем, становить майже 5 мільярдів гривень.

Також позивач звертав увагу на те, що Підприємство надає послуги з теплопостачання понад 15 тис. будівель міста Києва, з яких 10 тис. житлових будинків, що складає 90% споживачів Києва у теплопостачанні. Отже, основним джерелом доходів Позивача є кошти, що надійшли за надані ним послуги у сфері теплопостачання та житлово-комунальні послуги. Від сталої роботи генеруючих об`єктів Позивача (ТЕЦ-5 та ТЕЦ-6) залежить енергопостачання всіх підприємств та організацій міста Києва, в тому числі Відповідача. Позивачу необхідні обігові кошти для закупівлі природного газу для виробництва теплової енергії для забезпечення жителів міста Києва опаленням і гарячою водою, вжиття заходів із підтримання теплового господарства у належному стані для роботи у поточному опалювальному періоді та проведення невідкладних аварійновідновлювальних робіт на джерелах теплопостачання і на теплових мережах міста.

Станом на 01.11.2023 загальна заборгованість Позивача за спожитий природний газ становить 20 660,05 млн грн, у т.ч. 14 498,363 млн грн заборгованість перед ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та 6 161,687 млн грн заборгованість перед НАК «Нафтогаз України».

В умовах триваючих військових дій починаючи з 24 лютого 2022 року, Позивач забезпечує на вимогу ПрАТ «НЕК «Укренерго» роботу енергоблоків ТЕЦ-5 та ТЕЦ-6 у режимі підтримки стабільної роботи об`єднаної енергетичної системи України, здійснюючи виробництво електричної енергії в режимі реального часу за командами диспетчера енергосистеми з метою мінімізації віялових відключень споживачів Київського енерговузла (м. Київ та Київська область).

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що немає жодних підстав віддавати будь-яку перевагу Відповідачу і зменшувати розмір пені, який накопичився внаслідок систематичної несплати Товариством за надані за Договором № 5 послуги.

Колегія суддів, проаналізувавши доводи сторін та надані на їх обґрунтування докази, встановила, що позивачем нараховано пеню в межах, встановлених договором розмірах, що не перевищує законодавчовстановленої подвійної облікової ставки НБУ; нарахування неустойки здійснено з врахуванням положень частини 6 статті 232 ГК України, тоді як п. 7 Прикінцевих положень ГК України надана стягувачу можливість її нарахування понад 6 місяців; розмір річних також відповідає, встановленому статтею 625 ЦК України порядку їх нарахування. Отже заявлені до стягнення суми неустойки, 3 % річних відповідають принципам розумності, справедливості та пропорційності та мають компенсаційний характер у зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань.

Разом з цим, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22).

Визначений статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України правовий механізм зменшення неустойки не може бути заставаний до вимоги про стягнення інфляційний витрат, оскільки означені нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Право на стягнення, зокрема, інфляційних втрат є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

В контексті з`ясування ступеня виконання боржником зобов`язань Судом з`ясовано, що відповідач у даній справі добровільно оплатив лише 20 000 000,00 грн, що становить лише 13,5% від суми основного боргу. При цьому, посилання апелянта на відсутність його вини у несплаті вартості отриманих послуг у зв`язку з порушенням кінцевим споживачем фінансової дисципліни та вчинення ним претензійно-позовної роботи не можуть бути прийняті колегією як достатньо обґрунтовані доводи в підтвердження обставин вчинення ним усіх необхідних заходів для належного виконання зобов`язань. Адже відповідачем до матеріалів справи не представлено жодного доказу, який би засвідчив стягнення із боржника споживача коштів за судовим рішенням і негайного перерахування відповідачем цих коштів позивачу після їх надходження на рахунок сторони в рамках виконавчого провадження. Довід про масове невиконання судових рішень доказово відповідачем не підтверджено.

Посилання на негативний майновий стан та дефіцит обігових коштів, зокрема через дію військового стану, впровадження карантину, не можуть бути покладені в основу висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, позаяк фінансова нестабільність має місце для обох сторін спірних правовідносин, основним видом діяльності яких є забезпечення населення теплоресурсами.

Відповідачем не доведено, що стягнення з Товариства усієї суми неустойки, 3% річних призведе до банкрутства та неможливості виконання ним зобов`язань з теплопостачання споживачам.

Колегія суддів, з врахуванням оцінки балансу інтересів сторін при вирішенні питання зменшення неустойки, зазначає, що наявність/відсутність обставин понесення стороною збитків у зв`язку з порушенням боржником зобов`язань, не є єдиною та/або безумовною умовою для висновку про застосування правового механізму унормованого наведеними вище положеннями чинного законодавства. Натомість вирішення цього питання здійснюється на підставі оцінки усієї сукупності обставин, що надають можливість визначити винятковість випадку для зменшення неустойки з врахуванням інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

Утім наведені у клопотанні аргументи, не свідчать про виключність зазначених обставин та про вжиття будь-яких заходів відповідачем для недопущення порушення зі свого боку господарського зобов`язання.

Разом з цим, необґрунтоване зменшення неустойки, річних фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

За сукупністю вищенаведене, колегія вважає, що місцевим господарським судом належним чином перевірено та надано вірну оцінку доводам сторін щодо наявності/відсутності обставин для зменшення розміру штрафних санкцій, за наслідком чого прийнято в цій частині обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні клопотання з мотивів того, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій у визначеному відповідачем розмірі. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, а тому відхиляються за їх необґрунтованості.

Щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального закону при постановленні ухвали від 30.10.2023 колегія суддів зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених у зв`язку з первісним розглядом даної справи, правомірно здійснено саме тим складом суду першої інстанції, який здійснив новий розгляд даної справи № 910/16781/21.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу

Статтею 131-2 Конституції України унормовано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом із тим, у частині 5 статті 129 названого Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

За змістом наведеної вище норми під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини четвертої статті 129 ГПК України, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України, але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правова допомога надавалася позивачу на підставі договору про надання правової допомоги № 2170/ДПЗ-21 від 22.11.2021 (далі - договір про надання правової допомоги), укладеним між адвокатом Адвокатським об`єднанням (далі - виконавець) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - замовник).

Посилання апелянта на те, що означений договір підлягав залишенню без розгляду у зв`язку з його поданням позивачем з недотриманням процедури поновлення строку на подання нових доказів (ст. ст. 118, 119 ГПК України) визнаються судом апеляційної інстанції неприйнятними, адже зазначений порядок подання доказів унормований саме для тих документів, що стосуються предмету спору. Тоді як процедура подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу визначена частиною 8 статті 129 ГПК України.

Позивач у відповідності до положень названої норми до судових дебатів подав заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи

Згідно до п. 1.1. даного договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання обов`язків по наданню замовнику послуг професійної правничої допомоги із захисту інтересів замовника в суді у справі № 910/16781/21.

Надання послуг професійної правничої допомоги із захисту інтересів замовника в суді у справі № 910/16781/21 включає в себе, зокрема, але не обмежуючись: надання адвокатом усних та письмових консультацій і роз`яснень з правових питань, виконання доручень замовника, що потребують спеціальних знань, правовий аналіз документів, законодавства, судової практики, представництво прав та інтересів замовника в суді та участь у судових засіданнях, підготовка, підписання та подання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, а також будь-які інші послуги по захисту прав та інтересів замовника в Господарському суді міста Києва (п. 1.2. договору).

Згідно пункту 2.1. договору про надання правової допомоги сторони домовились, що враховуючи складність справи № 910/16781/21 та велику важливість результатів її судового розгляду для замовника, сторони дійшли згоди встановити фіксований розмір винагороди (гонорару) виконавця за надання замовнику послуг професійної правової допомоги, передбачених розділом 1 договору, що становить 26 000,00 грн.

У разі якщо за наслідками розгляду справи № 910/16781/21 буде ухвалено рішення на користь замовника, а саме задоволено позовні вимоги замовника, замовник сплачує виконавцю гонорар успіху у розмірі 74 000,00 грн. При цьому, гонорар успіху є складовою частиною вартості послуг професійної правничої допомоги, які надаються замовнику за цим договором.

Загальна вартість наданих послуг за цим договором не може перевищувати 100 000,00 грн, без ПДВ.

У п. 2.3. договору сторонами визначено, що Акти здачі-прийняття наданих послуг професійної правничої допомоги (крім гонорару успіху) за договором складається сторонами після ухвалення Господарським судом міста Києва рішення за наслідками розгляду позовної заяви замовника у справі № 910/16781/21.

Акти здачі-приймання наданих послуг в частині гонорару успіху складається сторонами після ухвалення Господарським судом міста Києва рішення за наслідками розгляду справи № 910/16781/21, яким задоволено позовні вимоги замовника.

Згідно з актом здачі-прийняття наданих послуг від 10.02.2022, адвокатом виконавця надано послуги професійної правничої допомоги із захисту замовника в Господарському суді міста Києва у справі № 910/16781/21, що включають представництво інтересів замовника в суді (участь у судових засіданнях 19.01.2022 та 02.02.2020); правовий аналіз документів, законодавства, судової практики, складення та подання процесуальних документів (відповідь на відзив, додаткові пояснення, клопотання від 22.11.2021, 23.11.2021, 28.01.2022 та 09.02.2022). загальна вартість наданих послуг професійної правничої допомоги згідно з даним актом складає 26 000,00 грн.

Актом від 11.02.2022 сторонами визначено розмір «гонорару успіху» у сумі 25 471,97 грн. Тобто загальний розмір винагороди за договором становить 51 471,97 грн.

Щодо доводів апелянта проте, що до Заяви від 11.02.2022 (надійшла до суду 16.02.2022) про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат Позивача на професійну правничу допомогу, КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» не додало до Заяви детальний опис наданих Позивачу адвокатом Адвокатського об`єднання «Адвокатська фірма «А-ЛЕКС» послуг, що порушенням ч. 3 ст. 126 ГПК України, то колегія суддів звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Так, оцінюючи зміст приписів частини третьої статті 126 ГПК, Велика Палата Верховного Суду вказала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що частина третя статті 126 ГПК конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

А відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, з урахування викладеного, доводи апелянта щодо не надання до заяви детального опису наданих позивачу адвокатом Адвокатського об`єднання «Адвокатська фірма «А-ЛЕКС» послуг колегія суддів відхиляє.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянта зазначає, що підставою позову Позивачем визначено обставини невиконання Відповідачем свого грошового зобов`язання з оплати послуг з транспортування теплової енергії, розрахованої за тарифами, встановленими саме Розпорядженням КМДА, а не НКРЕКП, як зазначено умовами Договору № 5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії. А тому, апелянт вважає, що оскільки відповідних заяв про зміну підстав позову не надходило, тому відсутні підстави для дослідження обставин обґрунтованості вимог, розрахованих та заявлених до стягнення у якості «гонорару успіху».

З цього приводу колегія суддів зазначає, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі "гонорару успіху", суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару (в даному випадку визначеного ними у фіксованому розмірі 25 471,97 грн), а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які визначені адвокатом та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених позивачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату вирішення конфлікту сторін, кореспондується з витратами, які позивач має право відшкодувати на свою користь, як судові витрати, понесені нею на сплату гонорару успіху, за рахунок відповідача.

Отже, враховуючи, що заявлений позивачем розмір гонорару успіху у сумі 25 471,97 грн є пропорційним фактично понесеним судовим витратам безпосередньо пов`язаним з розглядом справи у суді першої інстанції, які визначені адвокатом та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи, колегія суддів доходить висновку про те, що покладення таких витрат на відповідача є обґрунтованим.

З огляду на наведене, сукупність доказів щодо витрат позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі, відповідно про стягнення з відповідача на користь позивача 51 471,97 грн витрат на правничу допомогу. Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення цієї заяви не знайшли свого підтвердження.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі №910/16781/21 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 05.09.2024.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков