ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/7897/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

«Науково-виробнича компанія «Техімпекс» - Назаренко Є.О., адвокат (ордер від 04.09.2024),

дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» - Лук'янова І.Ю. (в порядку самопредставництва),

акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» - Божков Т.І., адвокат (довіреність від 27.06.2024),

товариства з обмеженою відповідальністю «Софт Маркет Солюшн» - Турова Є.О., адвокат (ордер від 21.08.2024),

Офіса Генерального прокурора - Косенко Д.В. (прокурор),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

на рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2022 (суддя Бойко Р.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 (головуючий суддя: Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.)

у справі № 910/7897/20

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» (далі - ТОВ «НВК «Техімпекс»)

до дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - Підприємство),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість» (далі - АТ «Українська оборонна промисловість»),за участю Офіса Генерального прокурора (далі - прокуратура)

про визнання угоди недійсною,

за заявою третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - товариства з обмеженою відповідальністю «Софт Маркет Солюшн» (далі - ТОВ «Софт Маркет Солюшн»)

до ТОВ «НВК «Техімпекс»;

Підприємства

про визнання недійсною додаткової угоди,

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «НВК «Техімпекс» звернулося до суду з позовом до Підприємства про визнання недійсною Додаткової угоди від 07.02.2018 № 3 (далі - Додаткова угода № 3) до Договору комісії від 29.08.2017 № 22/63-Д (далі - Договір комісії № 22/63-Д), укладеної між ТОВ «НВК «Техімпекс» та Підприємства та зобов'язання відповідача прийняти вироби у кількості 11 одиниць у рахунок виконання грошового зобов'язання, передбаченого пунктом 5.15 Додаткової угоди № 3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладена між ТОВ «НВК «Техімпекс» та Підприємством Додаткова угода № 3: по своїй суті не містить умов делькредере (поруки), а становить договір позики; укладена через наявність важкої обставини, що призвело до погодження її положень на умовах вкрай невигідних для позивача. А тому, на думку останнього, існують правові підстави для визнання такої угоди недійсною згідно приписів статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та застосування наслідків такої недійсності, шляхом зобов'язання відповідача прийняти зазначені вироби в рахунок виконання грошового зобов'язання позивача.

Зі змісту позовної заяви також вбачається, що позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що спірна Додаткова угода № 3 суперечить чинному законодавству України. Так, відповідно до частини 3 статті 1016 ЦК України комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере). Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату (частина 2 статті 1013 ЦК України). З посиланням на вказані норми зазначав, що делькредере - це порука комісіонера перед комітентом за виконання правочину, який укладено комісіонером з третьою особою. За укладання делькредере комісіонер одержує додаткову винагороду. Делькредере вимагає письмової форми закріплення. Умови делькредере можуть бути встановлені сторонами безпосередньо у договорі комісії (відразу чи в подальшому, шляхом внесення доповнень) або закріплені окремим договором між комісіонером та комітентом. Проте на думку позивача , з тексту Додаткової угоди № 3 вбачається, що така не містить умови щодо делькредере (поруки). Так, в частині передачі грошових коштів комісіонером комітенту до договору, на думку позивача, слід застосовувати положення, що стосуються договору позики, оскільки комісіонер передає власні кошти на термін до сплати необхідної суми покупцем за договором купівлі-продажу (зовнішньоекономічним контрактом). Метою укладання відповідачем вказаної угоди, як вважає позивач, було недобросовісне збагачення відповідача. ТОВ «НВК «Техімпекс» було змушене укласти оскаржувану додаткову угоду на вкрай невигідних умовах для забезпечення виконання договірних зобов'язань за договором комісії, зовнішньоекономічного контракту, а також штрафних санкцій за укладеними угодами та загрози понесення витрат і збитків за вказаними правочинами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.10.2020, залишеною без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 та Верховного суду від 02.03.2021, позов ТОВ «НВК «Техімпекс» у частині позовних вимог до Підприємства про зобов'язання вчинити дії залишено без розгляду, за обставин не усунення позивачем недоліків позовної заяви щодо сплати судового збору за зазначену позовну вимогу як за вимогу майнового характеру.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Імперіум» (далі - ТОВ «НВК «Імперіум») (правонаступником якої є ТОВ «Софт Маркет Солюшн») звернулося із позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до ТОВ «НВК «Техімпекс» та Підприємства (з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог 08.10.2021), про визнання недійсною Додаткової угоди № 3.

Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору обґрунтовано, зокрема, тим, що ТОВ «НВК «Імперіум» є єдиним засновником та учасником ТОВ «НВК «Техімпекс», у той час як виконання останнім Додаткової угоди № 3 може призвести до банкрутства позивача, й, відповідно, до порушення прав та інтересів третьої особи із самостійними вимогами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024, позов ТОВ «НВК «Техімпекс» задоволено повністю, а в задоволенні позову ТОВ «НВК «Імперіум» (правонаступником якої є ТОВ «Софт Маркет Солюшн») відмовлено.

Судові акти стосовно задоволення позову ТОВ «НВК «Техімпекс» мотивовані тим, що за своєю правовою природою викладений в умовах Додаткової угоди № 3 правочин становить договір (позики) кредиту, а у Підприємства, як кредитодавця в розумінні положень статті 1054 ЦК України, відсутній дозвіл (ліцензія) на провадження такого виду господарської діяльності, тому наявні правові підстави для визнання такого правочину недійсним відповідно до статей 215, 227 ЦК України та в силу порушення вимог статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» при його вчиненні. Водночас матеріалами справи не підтверджується, а позивачем не доведено наявності обставини, з якими положення статті 233 ЦК України передбачають можливість визнання угоди недійсною як правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, з огляду на що судами відхилена зазначена підстава для недійсності Додаткової угоди № 3, визначена позивачем.

Зокрема, суд апеляційної інстанції посилаючись на Положеннями частини 1, 2, 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказав, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Відмовляючи ж у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, суди попередніх інстанцій виснували, що спірною Додатковою угодою № 3 не порушуються безпосередні права та інтереси ТОВ «НВК «Імперіум») (правонаступником якої є ТОВ «Софт Маркет Солюшн»), як учасника ТОВ «НВК «Техімпекс», що виключає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору.

Відхиляючи доводи скаржника щодо виходу суду за межі позовних вимог у справі через те, що у позові були відсутні посилання на норми статті 227 ЦК України, статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» в якості обґрунтування позовної вимоги про визнання недійсною Угоди, - суд апеляційної інстанції вказав наступне.

Згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої ГПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Згідно із частиною третьою статті 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо обставин спірних правовідносин між ними.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду було наголошено на тому, що суди, з'ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Тобто, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, адже саме на суд покладено обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, невірність нормативно-правового обґрунтування позивачем підстави звернення з даним позовом до суду саме по собі не може бути правовою підставою для відмови в його задоволенні, адже, в позові міститься посилання на те, що оскаржувана угода за своєю правовою природою є не договором поруки (делькредере), а являє собою договір позики (кредиту), а суд першої інстанції, застосувавши правові норми, які регулюють такі відносини (зокрема, статтю 1054 ЦК України), дійшов вірного висновку про укладення Угоди з порушенням норм чинного законодавства України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, і що відповідно, не спростовано скаржником в апеляційній скарзі. У зв'язку з наведеним, доводи скаржника про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши ст. 14, 237 ГПК України - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Підприємство, з посиланням на неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «НВК «Техімпекс».

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові у застосуванні норм права висновків, які викладені у постановах Верховного Суду: від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20, від 18.01.2023 у справі № 904/115/22, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 17.02.2023 у справі № 902/560/20(902/301/21) - у подібних правовідносинах.

Крім того, відповідач вказує на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме: параграфу 3 глави 49 ЦК України; статей 1054-1057 параграфу 2 глави 71 ЦК України; Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у подібних правовідносинах (делькредере).

Водночас скаржник наполягає на тому, що суд першої інстанції в односторонньому порядку змінив підстави позову та розглянув спір на підставах, незаявлених позивачем, фактично встановивши, що оспорювана Додаткова угода № 3 є кредитним договором. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, зазначене процесуальне порушення не виправив.

До того ж судами попередніх інстанцій не з'ясовано та не враховано дійсні наміри сторін під час укладення спірної угоди, що призвело до помилкових висновків стосовно підстав для задоволення позову ТОВ «НВК «Техімпекс» про визнання Додаткової угоди № 3 недійсною.

Доводи інших учасників справи, розгляд клопотань учасників справи

ТОВ «НВК «Техімпекс» та ТОВ «Софт Маркет Солюшн» у відзивах на касаційну скаргу просили Суд залишити рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, з посиланням, зокрема, на законність та обґрунтованість судових актів попередніх інстанцій.

АТ «Українська оборонна промисловість» у поясненнях на касаційну скаргу, просило: касаційну скаргу задовольнити, рішення першої інстанції скасувати у частині позовних вимог ТОВ «НВК «Техімпекс», які задоволено, а в іншій частині рішення першої інстанції залишити без змін; постанову апеляційного господарського суду скасувати повністю; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «НВК «Техімпекс» повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача вважає, що невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело ухвалення судами попередніх інстанцій незаконних судових рішень у справі.

Прокуратура у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу задовольнити повністю, а рішення місцевого суду та постанову апеляційного господарського суду - скасувати з посиланням, зокрема, на їх незаконність та ухвалення із невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно із розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 20.08.2024 32.2-01/1904 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/7897/20 у зв'язку з відпусткою судді Ємця А.А.

Від ТОВ «НВК «Техімпекс» 21.08.2024 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв'язку з відрядженням генерального директора позивача ОСОБА_1 та запланованою щорічною відпусткою його представника - адвоката Назаренка Євгена Олександровича.

Від ТОВ «Софт Маркет Солюшн» 22.08.2024 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із задіянням представника третьої особи в якості представника до участі у невідкладній слідчій дії, яка проводиться органом досудового розслідування.

У судовому засіданні 22.08.2024 Суд протокольною ухвалою у задоволенні клопотань відмовив у зв'язку з тим, що: явка сторін в судове засідання не визнавалася обов'язковою; розгляд справи касаційною інстанцією здійснюється в межах статті 300 ГПК України. Крім того, Суд також врахував, що учасниками справи є юридичні особи, які не були позбавлені права на представників для забезпечення участі у судовому засіданні зі справи.

Ухвалою Верховного Суду від 22.08.2024 розгляд справи відкладено з власної ініціативи суду до 05.09.2024.

Від Підприємства 02.09.2024 надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

Верховний Суд з огляду на вимоги статті 300 ГПК України переглядає оскаржувані судові рішення щодо вирішення спору за позовом ТОВ «НВК «Техімпекс» про визнання угоди недійсною. В решті оскаржувані судові рішення ніким не оскаржувалися, а тому не є предметом касаційного розгляду.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Між Підприємством (комісіонером) та ТОВ «НВК «Техімпекс» (комітентом) 29.08.2017 укладено Договір комісії № 22/63-Д, відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого комісіонер зобов'язався за дорученням комітента вчинити від свого імені в інтересах та за рахунок комітента правочин з поставки на експорт виробів, за номенклатурою, кількістю, цінами і строками поставки, які зазначаються в додатку №1 до цього договору, які відповідають вимогам цього договору і складають його невід'ємну частину. Виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (Контракт) з третьою особою (покупець) на передачу виробів на умовах поставки відповідно до правил Інкотермс-2010.

Згідно із пунктом 12.1 Договору комісії № 22/63-Д, він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Зобов'язання, що стосуються передачі виробів на комісію, виникають з дати отримання дозволу Державної служби експортного контролю України на експорт та здійснення оплати за вироби у порядку визначеного пунктом 5.2 договору. Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, але не пізніше 31.12.2018.

У додатку №1 до Договору комісії № 22/63-Д сторони погодили специфікацію виробів, визначили їх вартість у сумі 6 210 000 доларів США та встановили, що їх поставка здійснюється протягом 6 місяців з моменту набуття договором чинності та отримання 50% передоплати за вироби.

На виконання умов Договору комісії №22/63-Д, 30.08.2017 між Підприємством (продавцем) та Компанією "EBS Investments corporation" (покупець) укладено контракт № 22/48-К, за яким продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити вироби, кількість і номенклатура яких зазначена у додатку №1 до цього контракту, що становить його невід'ємну частину. Загальна вартість контракту складає 6 210 000 доларів США. (Пункти 1.1, 4.2 вказаного контракту).

07.02.2018 між Підприємством та ТОВ «НВК «Техімпекс» укладено Додаткову угоду № 3 до Договору комісії № 22/63-Д, за умовами якої сторони домовилися у розділ 5 «Порядок взаєморозрахунків» Договору додати пункти 5.15-5.19 наступного змісту:

« 5.15. З метою забезпечення виконання комітентом зобов'язань за цим договором, комісіонер за зверненням комітента та за умови наявності у комісіонера відповідних коштів може здійснити перерахування на рахунок комітента гривневого еквіваленту суми, що підлягає сплаті у доларах США відповідно до умов договору. Перерахування буде здійснюватися на умовах делькредере (пункт 3 статті 1016, глава 69 ЦК України) за курсом НБУ на дату здійснення платежу. Платіж може здійснюватись як у повному обсязі, так і частками, за згодою сторін. У подальшому доларовий еквівалент перерахованих коштів утримується із валютної виручки, що надійде від покупця на рахунок комісіонера на користь комітента. У разі виконання вищезазначеного зобов'язання комісіонер має право на додаткову плату.

5.16. У разі перерахування комісіонером коштів згідно з п. 5.15 цього договору, загальна сума коштів, що належить комітенту за цим договором, буде зменшена на суму додаткової плати комісіонера. Комітент має право сплачувати нараховану додаткову плату щомісячно протягом 5 (п'яти) банківських днів з дня отримання рахунку на оплату.

5.17. Додаткова плата комісіонера (пункт 2 статті 1013, глава 69 ЦК України) розраховується комісіонером виходячи з 16% річних за період з дати перерахування комітенту коштів до дати надходження на розрахунковий рахунок комісіонера відповідних коштів від покупця та нараховується щомісячно. Розрахунок розміру додаткової плати комісіонер надасть комітенту у відповідному звіті комісіонера.

5.18. У випадку невиконання з будь-яких причин комісіонером та/або покупцем доручення комітента згідно цього договору, відмови покупця від придбання товару за контрактом, не отримання дозволу ДСЕК України, тощо комітент зобов'язується беззаперечно повернути комісіонеру кошти в обсязі гривневого еквівалента до долару США за курсом національного банку України на дату повернення коштів, що були перераховані за цим договором, та погасити нараховану додаткову плату протягом 5-ти банківських днів з дня отримання письмової вимоги від комісіонера. При цьому, комітент згоден з тим, що ніякі витрати комітента щодо виконання цього договору при поверненні коштів комісіонеру до уваги братися не будуть і на суму та строки повернення не впливатимуть.

5.19. За порушення строків повернення отриманих коштів, зазначених у пунктах 5.16-5.18, комітент сплачує пеню у розмірі 0,3% від суми несвоєчасно перерахованих грошових коштів за кожний день затримки перерахування».

Спір у справі стосується законності виконаної Додаткової угоди № 3.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсною Додаткової угоди №3 до Договору комісії № 22/63-Д.

Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою є судові рішення попередніх інстанцій виключно в частині задоволення судами позову ТОВ «НВК «Техімпекс» до дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання недійсною Додаткової угоди №3 від 07.02.2018 до Договору комісії від 29.08.2017 № 22/63-Д, укладеної між ТОВ «НВК «Техімпекс» та дочірнім підприємством державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш» та розподіл судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині (зокрема, відмови судами у задоволенні позову ТОВ «НВК «Імперіум» - правонаступником якого є ТОВ «Софт Маркет Солюшн» як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору) судове рішення учасниками справи не оскаржувалося, не є предметом касаційної скарги відповідача та відповідно у касаційному порядку не переглядається і набуває чинності відповідно до приписів ГПК України.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Так, в обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається, зокрема, на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції не застосував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20, від 18.01.2023 у справі № 904/115/22, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 про застосування положень статті 216 ЦК України у подібних правовідносинах, стосовно необхідності поєднання у позові про визнання правочину недійсним позовних вимог про застосування наслідків недійсності такого правочину. Також, за доводами скаржника, суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 стосовно обов'язку суду з'ясувати та врахувати дійсні наміри сторін при укладенні правочину, який є предметом розгляду спору про визнання такого правочину недійсним. Крім того, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки Верховного Суду від 17.02.2023 у справі № 902/560/20(902/301/21) стосовно зміни судом першої інстанції підстави позову в односторонньому порядку.

Стосовно наведених доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов'язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов'язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов'язаних із правами й обов'язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб'єктів (видової належності сторін спору) й об'єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Скаржником вказані постанови Верховного Суду, в яких зазначені правові висновки, які, на думку відповідача, не були враховані судами попередніх інстанцій.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

У постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник: від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 предметом спору було звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсними рішення комітету з конкурсних торгів та договору про закупівлю робіт; від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 предметом розгляду був позов прокуратури в інтересах держави про визнання недійсними рішень тендерного комітету та договору на виконання робіт; від 18.01.2023 у справі № 904/115/22 предметом розгляду був позов прокурора в інтересах держави про визнання недійсним договору про закупівлю робіт та застосування наслідків недійсності правочину; від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц предметом розгляду був позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, - Верховний Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними, вказав про неефективність обраного позивачами способу захисту порушених прав, за обставин відсутності у позові вимоги про застосування двосторонньої реституції, як обов'язкового наслідку визнання правочину недійсним, який не може бути проігнорований сторонами. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, то при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов'язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Двостороння реституція спрямована на відновлення фактичного та правового становища сторін, тому кожна сторона зобов'язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. Верховний Суд окремо звертає увагу на висновки касаційної інстанції на зазначену вище справу № 904/115/22, де прокурором хоч і заявлялася вимога про застосування наслідків недійсності правочину, однак Верховний Суд виснував, що за вказаних встановлених обставин справи така вимога не свідчить про ефективність обраного позивачами способу захисту порушених прав позивача (держави), адже повернення до місцевого бюджету грошових коштів за виконані підрядником та прийняті замовником (державою) роботи внаслідок застосування наслідків недійсності правочину, не звільняє замовника від обов'язку відшкодування вартості виконаних робіт у подальшому за зверненням виконавця робіт.

Водночас у справі, на відміну від справ, на які посилається скаржник, суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту (визнання недійсним оспорюваного правочину, що передбачено як спосіб захисту нормами законодавства) і такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права, а, отже, забезпечує реальне поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, відповідно до вимог законодавства.

Суд, погоджуючись з висновками попередніх інстанцій, крім того зазначає, що у справі, яка є предметом касаційного розгляду відсутні підстави для застосування наслідків двосторонньої реституції, оскільки судами в цій справі не встановлено, що відповідач набув майно чи кошти за спірною Додатковою угодою № 3, а тому у позивача не виникає права на повернення будь-якого майна (двосторонньої реституції) або ж отримання відшкодування за нього, оскільки таке не передавалося відповідачу, а тому належним способом захисту, як вірно вказали суди попередніх інстанцій, є вимоги про визнання Додаткової угоди № 3 недійсною.

Крім того, скаржник, обґрунтовуючи підстави для звернення з касаційною скаргою, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 стосовно обов'язку суду з'ясувати та врахувати дійсні наміри сторін при укладенні правочину, який є предметом розгляду спору про визнання такого правочину недійсним.

Так, у постанові Верховного Суду від 19.12.2021 у справі № 904/2979/20, предметом розгляду було визнання недійсним договору поруки, обґрунтованого фіктивністю оспорюваного договору. При цьому Верховний Суд у зазначеній справі, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові, виходив, зокрема, з того, що позивачем не доведено обставин, з якими закон пов'язує наявність підстав для визнання фіктивним оспорюваного договору поруки; не довів яким чином, внаслідок укладення цього договору, порушені його права. За відсутністю належного обґрунтування порушеного права позивача укладенням оспорюваного правочину, в якому останній не є стороною, відсутні підстави для визнання його недійсним. Тобто у зазначеній справі позивачем була особа, яка не була стороною спірного договору, звертаючись із позовом про визнання його недійсним. Натомість справа № 910/7897/20, яка є предметом цього касаційного розгляду і предметом позову якої є визнання недійсною додаткової угоди до договору комісії на умовах делькредере, а підставою позову була кваліфікація спірної угоди за ознаками договору позики (кредиту), що виключає право відповідача на її укладання за обставин відсутності в останнього ліцензії на здійснення фінансової діяльності.

При цьому в справі яка переглядається, суди встановили що відповідно до змісту оскаржуваного правочину, він (правочин) не містить обов'язку комісіонера виконати зобов'язання покупця у випадку порушення останнім взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу, в той час як такий обов'язок і є основною кваліфікуючою ознакою поруки (делькредере), а отже, викладений сторонами в Угоді правочин під назвою делькредере не містить фактичної прив'язки до необхідності існування обов'язку покупця з оплати товарів (виробів), а по своїй суті унормовує порядок надання комісіонером у користування за плату коштів комітенту в будь-який час на його прохання і лише передбачає можливість їх повернення шляхом зарахування отриманих від продавця коштів в якості оплати поставлених товарів (виробів). Суд апеляційної інстанції, оцінивши зміст договору встановив, зокрема, що його укладено з метою забезпечення виконання комітентом зобов'язань за Договором (перше речення п. 5.15).

Наведене свідчить про встановлення судами попередніх інстанцій дійсних намірів сторін відповідно до змісту укладеного ними правочину та неподібність правовідносин у зазначених скаржником справах та в даній справі, зокрема, з урахуванням змісту правовідносин, матеріально-правового регулювання, фактично-доказової бази та доводів учасників справи, якими вони обґрунтовували свої позиції.

Окрім викладеного, обґрунтовуючи підстави для звернення з касаційною скаргою, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, відповідач вказує на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.02.2023 у справі № 902/560/20(902/301/21) стосовно зміни судом першої інстанції підстави позову в односторонньому порядку та розгляду спору на підставах, які фактичного не заявлялися позивачем.

Так, у постанові Верховного Суду 17.02.2023 в межах справи № 902/560/20(902/301/21) про банкрутство (предметом розгляду якої було визнання недійсним рішення засновників фермерського господарства та визнання недійсним договору купівлі-продажу) досліджувалося питання правомірності одночасної зміни за ініціативою позивача предмета і підстав позову. При цьому суд касаційної інстанції у згаданій справі, залишаючи без змін судові акти попередніх інстанцій, виснував що заява позивача про зміну предмета позову у даній справі подана без додержання вимог статті 46 ГПК України. Зокрема, зазначено, що позивачем одночасно змінено як предмет, так і підстави первісного позову, що в силу норм ГПК України не допускається. Також вказано, що немайновий позов було доповнено вимогою про витребування частки позивача у статутному капіталі фермерського господарства, що свідчить про подання нового позову майнового змісту, оскільки позивач ініціює питання щодо захисту права власності на відповідну частку. Натомість у справі № 910/7897/20 суд першої інстанції розглянув (а суд апеляційної інстанції переглянув) позов ТОВ «НВК «Техімпекс» виключно в межах вимог статті 14 ГПК України та заявлених позивачем вимог щодо предмета позову (про визнання недійсною Додаткової угоди № 3) і підстав позову (невідповідність умов спірної угоди чинному законодавству, яке регулює умови делькредере, зокрема, частини другої статті 1013 ЦК України та частини третьої статті 1016 ЦК України), викладених у позовній заяві.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Близька за змістом позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.02.2024 у справі № 990/150/23.

Як встановлено судами попередніх інстанцій однією із підстав позову, визначених позивачем, було укладання спірної додаткової угоди за наявності важких обставин, що призвело до її погодження на вкрай не вигідних для позивача умовах. Одночасно з цим, суди встановили, що матеріалами справи не підтверджується наявність обставини, з якими положення статті 233 ЦК України передбачають можливість визнання угоди недійсною як правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, а тому судами обґрунтовано відхилені посилання позивача на цю норму як правову підставу для недійсності Додаткової угоди № 3.

Водночас з огляду на наявність за змістом позовних вимог обставин невідповідності укладеного правочину вимогам чинного законодавства та змісту статей 1013,1016 ЦК України та відсутності у спірному правочині умов поруки відповідача за виконання покупцем укладеного з комісіонером договору поставки, суди обґрунтовано застосували до спірних правовідносин правові норми, якими вони регулюються.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо обставин спірних правовідносин між ними.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

Невірність нормативно-правового обґрунтування позивачем правової підстави звернення з цим позовом до суду саме по собі не може бути підставою для відмови в його задоволенні, адже в позові міститься також друга підстава позову - вказана додаткова угода по своїй суті не містить умов делькредере (поруки), а становить договір позики.

Отже, судом першої інстанції розглянуто (а судом апеляційної інстанції переглянуто рішення місцевого суду) позовні вимоги в межах предмета і підстави позову, заявлених позивачем у позовній заяві.

Зазначеним спростовуються доводи скаржника у касаційній скарзі на односторонню зміну місцевим судом підстави позову та розгляд спору на підставах, незаявлених позивачем.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, скаржник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, а саме: норми параграфу 3 глави 49 ЦК України; норми статей 1054-1057 параграфу 2 глави 71 ЦК України; Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у подібних правовідносинах (делькредере).

Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з'ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд виходить із того, що зі змісту пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм матеріального права, які зазначені скаржником, у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.

Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з'ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Що ж до наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Положеннями статті 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені положеннями статті 203 ЦК України, зокрема, такі, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності тощо. При цьому відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зазначає, що при зверненні з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства суд не має підстав для задоволення відповідного позову. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 та постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2023 у справі № 908/722/20, від 29.08.2023 у справі № 909/635/22, від 29.08.2022 у справі № 909/635/22.

Водночас за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2023 у справі № 908/722/20, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22.

Підсумовуючи, Верховний Суд зазначає, що розглядаючи спір, господарський суд, перш за все, має встановити правову природу договору, надати правову оцінку його предмету, умовам, правам та обов'язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, з'ясувати фактичний характер спірних правовідносин, які склалися між сторонами, з'ясувати дійсні наміри сторін спору при укладенні договору щодо визначення умов виконання зобов'язань обома сторонами цього договору, застосувати відповідні норми права. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 905/342/23, від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, від 11.06.2024 у справі № 916/3663/23.

Так, суди попередніх інстанцій проаналізувавши зміст прав і обов'язків викладених по тексту спірної угоди встановили відсутність у ній встановлення обов'язку комісіонера виконати зобов'язання покупця у випадку порушення останнім взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу, в той час як такий обов'язок і є основною кваліфікуючою ознакою поруки (делькредере).

Судами, зокрема, було встановлено, що:

- спірний правочин укладено з метою забезпечення виконання комітентом зобов'язань за Договором (перше речення п. 5.15), а не з метою забезпечення виконання комісіонером зобов'язань покупця за договором купівлі-продажу;

- обов'язок комісіонера сплатити кошти на користь комітента пов'язаний з волею останнього і наявністю коштів у комісіонера, а не з порушенням покупцем зобов'язань з оплати поставлених товарів;

- оплата комісіонеру за надання такої послуги розраховується як плата за час користування комітентом наданих йому коштів у відсотках річних, а не як плата за час існування обов'язку комісіонера виконати зобов'язання покупця перед комітентом;

- угода пов'язує момент необхідності повернення комітентом отриманих від комісіонера коштів з будь-якими причинами невиконання Договору, чи укладеного в його рамках договору купівлі-продажу, в т.ч. у випадку не отримання дозволу ДСЕК України на експорт товарів (виробів), тобто, пов'язує можливість його дії та реалізації сторонами не в залежності від існування зобов'язання покупця з оплати товарів (виробів), а тим більше його порушення.

З огляду на вищевказане та виходячи зі змісту правового регулювання договорів поруки, яке здійснюється з урахуванням загальних норм § 3 Глави 49 ЦК України, Верховний Суд погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності у спірних правовідносинах ознак договору поруки в т.ч. відсутності підстав для кваліфікації викладеного в Угоді правочину саме як договору поруки (делькредере).

Проте судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визначено, що оскаржуваний правочин за своєю правовою природою становить договір позики (кредиту).

Однак, Верховний Суд зауважує, що вказані види правочинів мають суттєві відмінності.

Так, договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять винятків щодо суб'єктного складу, а також права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюються договором.

Відносини між особами щодо договорів позики регулюються нормами ЦК України (статтями 1046-1053) з правом застосування принципу свободи договору передбаченого статтею 627 ЦК України.

Водночас Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - це спеціальний нормативний акт, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб-суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК України.

Подібні висновки щодо застосування норм права наведено у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31.05.2021 у справі № 127/984/20, № 633/444/17 від 27.05.2019, № 243/2997/16-ц від 16.01.2019.

У контексті господарських правовідносин Верховний Суд зазначає також, що фінансова послуга як окремий об'єкт регулювання має певні критерії згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції норми на час укладення спірного правочину) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює правовідносини у сфері здійснення суб'єктами господарювання господарської діяльності, яка полягає в операціях з фінансовими активами що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб або за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження вартості активів.

У статті 2 вказаного Закону визначено сферу його дії, де вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг.

Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК України, зокрема у випадках, коли господарська операція з надання коштів у позику хоча і відповідає змісту частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», водночас така не становить окремої підприємницької діяльності (самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик) з надання безпосередньо фінансових послуг на ринку фінансових послуг з метою отримання прибутку саме від такої діяльності або збереження вартості активів.

Водночас відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У законодавстві не встановлюється будь-яких обмежень щодо кола осіб, які можуть бути сторонами договору позики. Тому позикодавцем та позичальником можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, як резиденти, так і нерезиденти. Чинним цивільним законодавством не передбачені обмеження також й щодо суми позики.

Таким чином, за своєю правовою природою, укладена сторонами спірна Додаткова угода № 3, є договором позики до якого має застосовуватись принцип свободи договору передбачений статтею 627 ЦК України, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися саме положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що суди, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, встановивши всі обставини справи, внаслідок неправильного застосування норм норми параграфу 3 глави 49 ЦК України; норми статей 1054-1057 параграфу 2 глави 71 ЦК України; Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» зробили помилковий висновок, що спірна Додаткова угода № 3 за своєю природою є саме кредитним договором, та який є фінансовою послугою, а також те, що відповідач у силу зазначених норм не наділений правом укладати такий вид угод, не маючи спеціального статусу фінансової установи і без наявності відповідної ліцензії, через що наявні підстави для задоволення позову про визнання недійсним спірного додаткового правочину.

Такі висновки судів є помилковими, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено у спірних правовідносинах ознак притаманних саме фінансовій послузі, як об'єкту регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Верховний Суд враховує принцип диспозитивності господарського судочинства, а також принцип змагальності сторін відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до ГПК України, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із змісту позовної заяви, Верховний Суд виснував що позивач не обґрунтовував позов обставинами діяльності відповідача на ринку фінансових послуг, не доводив суду наявності ознак фінансової послуги у спірному правочині, а отже в цій частині доводи скаржника про вихід суду за межі позовних вимог є частково обґрунтованими.

Також судами попередніх інстанцій не було враховано, що ТОВ «НВК «Техімпекс» фактично діє всупереч своїй попередній поведінці, що є недопустимим, оскільки однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, яка визначена положеннями пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки.

Добросовісність (bona fides) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини заборони суперечливої поведінки міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (подібний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17).

Принцип заборони суперечливої поведінки - є одним із найважливіших принципів загального права. У системі загального права він ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованим на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Цей принцип виступає своєрідним механізмом гарантування захисту очікувань іншої сторони правовідносин і забезпечення балансу відносин між сторонами. Вказаний принцип «estoppel», зокрема застосовано у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні по справі «Хохліч проти України» (заява № 41707/98).

У контексті спірних правовідносин слід зазначити, що позивач (виходячи зі змісту позовної заяви та встановлених судами попередніх інстанцій обставин) розумів правову природу спірних правовідносин саме як правовідносини позики та свідомо реалізовував спірну угоду на свою користь у частині отримання та використання коштів від відповідача з метою забезпечення виконання власних зобов'язань комітента за Договором комісії. Отже оспорювана Додаткова Угода № 3 була схвалена сторонами та добросовісно повністю виконана відповідачем із беззаперечним прийняттям такого виконання позивачем, а тому спірна угода отримала своєрідну «легітимність» та породжує для її сторін узгоджені в ній наслідки.

З огляду на викладене вище, як рішення суду першої інстанції, так і постанова суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсною Додаткової угоди №3 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові ТОВ «НВК «Техімпекс» з мотивів викладених у цій постанові. В решті оскаржувані судові рішення ніким не оскаржувалися, а тому не є предметом касаційного розгляду в силу вимог статті 300 ГПК України.

Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені АТ «Українська оборонна промисловість» у поясненнях на касаційну скаргу та відзиві прокуратуру на касаційну скаргу у тій частині, в якій вони не суперечать викладеному у цій постанові.

Верховний Суд не бере до уваги та вважає неприйнятними доводи, викладені у відзивах ТОВ «НВК «Техімпекс» та ТОВ «Софт Маркет Солюшн» на касаційну скаргу Підприємства, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи Підприємства про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку частково знайшли своє підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 311 ГПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у статті 14 цього Кодексу, та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, касаційна скарга Підприємства підлягає задоволенню, оскаржувані судові акти - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову з мотивів викладених у цій постанові.

Судові витрати

У зв'язку з тим, що Суд ухвалює нове рішення у справі, Суд покладає на позивача витрати відповідача зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги у сумі 3 721,50 грн та зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги у сумі 4 204 грн.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» на рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 у справі № 910/7897/20 з підстави, касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» на рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 у справі № 910/7897/20 з підстави, касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України - задовольнити.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 у справі № 910/7897/20 скасувати.

4. Ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» на користь дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» 3 721,50 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги та 4 204 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги.

6. Видачу відповідного наказу доручити господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Жайворонок