ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2024 р. м. Київ Справа № 911/1157/24

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Комісарчук Д-М.О.

розглянувши справу № 911/1157/24

за позовом Фізичної особи-підприємця Храпко Віталія Володимировича, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго», смт. Козин Київської області

про стягнення 627 260,44 грн.

Представники:

від позивача: Зарубін В.Б., адвокат, ордер серія АІ №1611893 від 15.05.2024;

від відповідача: Кулініч В.О., посадова інструкція, наказ.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Храпко Віталій Володимирович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі-відповідач) про стягнення 627 260,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за умовами Договору про закупівлю (поставку) товарів № 14/1 від 20.09.2023, в частині своєчасної оплати отриманого товару, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 564 794,00 грн, з огляду на наявність якої нараховані 8 108,41 грн. 3 % річних, 13 683,29 грн. інфляційних нарахувань та 40 647,74 грн пені.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.05.2024 відкрито провадження у справі № 911/1157/24, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений у підготовчому засіданні на 29.05.2024.

27.05.2024 через систему «Електронний суд» від Публічного акціонерного товариства «Центренерго» надійшов відзив від 27.05.2024 (вх. № 5652/24) на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити позивачу в його задоволенні. Так, у своєму відзиві відповідач стверджує, що в порушення умов п. 2.5 договору позивачем не виконаний свій обов`язок щодо виставлення рахунку на оплату продукції, що є суттєвою умовою оплати товару. Крім того, відповідач зазначає про те, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України починаючи з 24.02.2022, теплові електростанції ПАТ «Центренерго» неодноразово припиняли своє функціонування, у зв`язку із нанесенням окупаціними військами ракетних ударів, у зв`язку з чим відповідач зазнав значних майнових втрат у вигляді знищення та пошкодження майна, а занадто великі заявлені до стягнення суми пені, інфляційні нарахування та 3 % річних призведуть до витрачення коштів не на відновлення критичної інфраструктури та виплати заробітної плати співробітникам, а на оплату вказаних санкцій, що в свою чергу вплине на життєдіяльність та обороноздатність країни; відповідач вважає, що рівень вини товариства у наявності боргу перед позивачем спричинений обставинами, які не залежали від відповідача, а тому наявні підстави для зменшення розміру 3 % річних, інфляційних нарахувань та пені на 99 %.

29.05.2024 через канцелярію господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 6343/24), в якій відповідач акцентував увагу суду на те, що згідно Додатку № 1 до договору оплата отриманої відповідачем продукції здійснюється протягом 30 днів після підписання акту приймання-передачі продукції; разом з цим, позивач заперечує проти клопотання відповідача щодо зменшення сум пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань, зокрема, вказуючи на те, що заборгованість у відповідача виникла з 08.11.2023, при цьому укладаючи договір вже під час дії у країні воєнного стану відповідач мав усвідомлювати наслідки неналежного виконання умов договору.

В підготовчому засіданні 29.05.2024 судом було оголошено перерву до 19.06.2024.

18.06.2024 через систему «Електронний суд» від ПАТ «Центренерго» надійшли заперечення (вх. № 6564/24) на відповідь на відзив, в яких відповідач підтримуючи свої заперечення зазначає про те, що неоднаразові ракетні удари по тепловим станціям ПАТ «Центренерго» та необхідність постійного проведення ремонтних робіт, переривання ланцюжків постачання вугілля після початку повномаштабного вторгнення рф призвели до погіршення фінансового стану відповідача та завданню збитків, у зв`язку з чим відповідач вбачає необхідність зменшення пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду від 19.06.2024 закрито підготовче провадження у справі № 911/1157/24, справу призначено до розгляду по суті на 07.08.2024.

Присутнім в судових засіданнях представником позивача були підтримані позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові; представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2023 між Фізичною особою-підприємцем Храпко Віталієм Володимировичем (позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Центренерго» (відповідач, покупець) укладений Договір про закупівлю (поставку) товарів № 14/11 за умовами п. 1.1, 1.2 договору постачальник зобов`язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно з умовами договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити таку продукцію.

Найменування, (номенклатура, асортимент), ціна, кількість, строки (графік) поставки та інші характеристики продукції зазначені в додатку до договору (п. 1.3 договору).

Ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним договором. Ціни на продукцію зазначаються у додатку до договору. Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника (п.п. 2.1, 2.2, 2.5 договору).

Постачальник здійснює поставку продукцію за умовами визначеними у додатку до договору. Місце, строк (графік) поставки продукції визначаються у додатку до договору (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Відповідно до п. 5.3 договору датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції.

Умовами п. 12.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками і діє протягом строку, визначеного у додатку до договору.

Договір про закупівлю (поставку) товарів № 14/11 від 20.09.2023 підписаний представниками позивача та відповідача, а також засвідчений печатками сторін.

Доказів визнання договору або його окремих частин недійсними суду не надано.

Між позивачем та відповідачем підписаний Додаток № 1 до договору, за яким між сторонами досягнуто згоди щодо умов поставки продукції:

машини для обробки даних (апаратна частина) (комп`ютер) лот № 1, код ДК 021:20-4; кількість - 50 шт;

загальна вартість продукції - 564 794,00 грн. (п. 2 додатку);

умови розрахунків - протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі продукції (п. 3 додатку);

строк дії договору - з моменту укладення до 31.12.2023, а в частині розрахунків - до їх повного виконання (п. 9 додатку);

Так, позивачем на виконання умов Договору № 14/11 від 20.09.2023 було поставлено, а відповідачем прийнято обумовлену у додатку до договору, продукцію, всього в загальній сумі 564 794,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи, підписаним в двосторонньому порядку Актом приймання-передачі товару від 09.10.2023.

Претензій щодо якості чи кількості отриманої продукції матеріали справи не містять, а отже вказана в актах продукція прийнята відповідачем без зауважень, що свідчить про повноту та якість виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, а тому продукція вважається прийнятою без зауважень в повному обсязі.

Однак, як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, вартість отриманої продукції в сумі 564 794,00 грн. залишена відповідачем не сплаченою.

Разом з цим, у листі № 23/1209 від 07.03.2024 ПАТ «Центренерго» зазначало про те, що підприємство не відмовляється від виконання своїх зобов`язань за договором, однак зважаючи на складне фінансове становище підприємство здійснить розрахунки найближчим часом.

За твердженням позивача станом на день підготовки даної позовної заяви наявна за відповідачем заборгованість за продукцію лишається не оплаченою, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, розглядаючи спір по суті, судом встановлено не дотримання відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати за фактично прийняту продукцію від позивача на підставі Договору № 14/11 від 20.09.2023 згідно з актом приймання-передачі від 09.10.2023, що зумовило перехід до відповідача права власності на спірний товар, а, відтак, прийняття ним виконання зі сторони позивача як постачальника, який розраховував на добросовісність та розумність відповідача за спірним договором поставки щодо оплати вартості прийнятої ним продукції.

Відповідач заперечував проти позову надавши відзив від 27.05.2024 (вх. № 5652/24) на позовну заяву, в якому стверджував, що в порушення умов п. 2.5 договору позивачем не виконаний свій обов`язок щодо виставлення рахунку на оплату, що є суттєвою умовою оплати товару. Крім того, відповідач зазначає про те, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України починаючи з 24.02.2022, теплові електростанції ПАТ «Центренерго» неодноразово припиняли своє функціонування, у зв`язку із нанесенням окупаціними військами ракетних ударів, у зв`язку з чим відповідач зазнав значних майнових втрат у вигляді знищення та пошкодження майна, а занадто великі заявлені до стягнення суми пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних призведуть до витрачення коштів не на відновлення критичної інфраструктури та виплати заробітної плати співробітникам, а на оплату вказаних санкцій, що в свою чергу вплине на життєдіяльність та обороноздатність країни; відповідач вважає, що рівень вини товариства у наявності боргу перед позивачем спричинений обставинами, які не залежали від відповідача, а тому наявні підстави для зменшення розміру 3 % річних, інфляційних нарахувань та пені на 99 %.

Так, дослідивши наданий відповідачем відзив, суд критично розцінює посилання відповідача на порушення позивачем п. 2.5 договору та не виставлення рахунку на оплату продукції, оскільки підписуючи Додаток № 1 до договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо умов поставки продукції, зокрема, у п. 3 додатку було погоджено, що розрахунки за продукцію здійснюються протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі продукції. Відповідно до п. 5.3 договору датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції.

Зазначені умови договору взагалі не ставлять в залежність оплатити продукцію із виставленням чи не виставленням рахунку постачальником, а визначає зобов`язання покупця здійснити оплату продукції протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Поряд з цим, суд звертає увагу відповідача, що рахунок-фактура не є первинним документом відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та яким не фіксуються будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції. Рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Таким чином, ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку оплати отриманої продукції.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що оскільки заборгованість відповідача в частині оплати переданої позивачем на підставі Договору про закупівлю (поставку) товарів № 14/11 від 20.09.2023 продукції, на час прийняття рішення не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 564 794,00 грн. визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, в частині своєчасної оплати отриманої продукції, позивач просить суд стягнути з відповідача 40 647,74 грн пені, 8 108,41 грн. 3 % річних та 13 683,29 грн. інфляційних нарахувань.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Умовами п. 9.6 договору визначено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, звертаючись до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 40 647,74 грн пені, нарахованих за період з 08.11.2023 по 30.04.2024, 8 108,41 грн. 3 % річних, за період з 08.11.2023 по 30.04.2024 та 13 683,29 грн. інфляційних нарахувань, за період з 08.11.2023 по 31.03.2023.

Як вже було зазначено судом, у своєму відзиві відповідач зазначав про завдання останньому значних майнових втрат у вигляді знищення та пошкодження майна, а занадто великі заявлені до стягнення суми пені, інфляційних нарахувань, 3 % річних призведуть до витрачення коштів не на відновлення критичної інфраструктури та виплат заробітної плати співробітникам, а на оплату вказаних санкцій, що в свою чергу вплине на життєдіяльність та обороноздатність країни; стягнення в судовому порядку пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання ним зобов`язань матиме наслідком погіршення і так складного фінансового становища відповідача та надмірним навантаженням на ПАТ «Центренерго» як на товариство, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Щодо зменшення розміру пені.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21 викладено правовий висновок про те, що тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

При цьому, в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Своєчасна не оплата продукції відповідачем заздалегідь ставила позивача у невигідне становище порівняно з відповідачем, оскільки позивач здійснив поставку продукції, проте грошові кошти не отримав, а відтак слід дійти висновку про порушення принципу справедливості та добросовісності господарських взаємовідносин з боку відповідача.

За логікою відповідача, поки тривають воєнні дії та запроваджено воєнний стан в країні він звільняється від обов`язку щодо оплати коштів за фактично отриману продукцію, не звертаючи при цьому увагу на інтереси іншої сторони, що суперечить принципам справедливості та добросовісності.

Запровадження воєнного стану в країні, настання форс-мажорних обставин в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, неможливість виконання обов`язків внаслідок настання таких обставин, не можуть однозначно засвідчувати, починаючи з 24 лютого 2022 року, неможливість оплати отриманої продукції, а отже наведені обставини не є абсолютними самостійними підставами для відкладення строку виконання зобов`язання.

Слід відзначити, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не здійснює господарської діяльності та набуває кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами.

Досліджуючи баланс інтересів сторін, суд звертає увагу на ту обставину, що укладення договору та поставка продукції відбувалась вже під час дії у країні воєнного стану, а отже відповідач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи вже під час дії у країні воєнного стану договір, має усвідомлювати ризики здійснення підприємницької діяльності.

Згідно з Актом приймання-передачі товару, відповідач прийняв продукцію ще 09.10.2023, однак її оплату, а ні її частини, тривалий час не здійснює, а отже приймаючи до уваги наведені обставини для зменшення розміру пені, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для зменшення розміру пені.

Щодо зменшення сум 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України передбачають зменшення саме штрафних санкцій. Відповідальність передбачена положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді обов`язку боржника сплатити 3 % річних та інфляційні нарахування не є штрафною санкцією, а є мірою відповідальності, що носить компенсаторний характер і пов`язаний особливою природою грошей, що мають властивість знецінюватись. На відміну від штрафних санкцій метою яких є збагачення кредитора, 3 % річні та інфляційні нарахування будучи акцесорними до основного зобов`язання у свої природі є особливого роду збиткам, (сателітні), що не вимагають доведення та існують в силу змісту грошового зобов`язання, завданням яких є відновлення майнових прав кредитора.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 922/795/19.

При цьому статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, тоді як норми статті 625 ЦК України, які визначають відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Оскільки 3 % річних та інфляційні нарахування не є штрафними санкціями, а сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних, суд дійшов висновку, що стягненню підлягають 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми за весь час прострочення із застосуванням положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов договору є підставою для нарахування визначених статтею 625 ЦК України платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами.

Отже, оскільки зменшення (за клопотанням сторони) заявлених інфляційних нарахувань та 3 % річних, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така відповідальність застосовується, довести згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів, тоді як відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів існування таких обставин, - доводи відповідача про наявність підстав для зменшення розміру інфляційних нарахувань та 3 % річних на 99 % є необґрунтованими та неспроможними.

Так, згідно з правильним арифметичним розрахунком, який зроблений судом, з урахуванням вірного визначеного судом періоду (з 09.11.2023 по 31.03.2024), стягненню підлягають 3 % річних в розмірі 8 061,98 грн, а також пеня в розмірі 40 472,17 грн. В решті заявленої до стягнення суми 3 % річних та пені суд відмовляє, з огляду на їх безпідставність.

Разом з цим, розрахунок інфляційних нарахувань від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є обґрунтованим та вірним, а тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 13 683,29 грн.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову частково, витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Рудиківська, 49, ) на користь Фізичної осби-підприємця Храпко Віталія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 564 794 (п`ятсот шістдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) грн 00 коп заборгованості, 40 427 (сорок тисяч чотириста двадцять сім) грн 17 коп пені, 13 683 (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят три) грн 29 коп інфляційних нарахувань, 8 061 (вісім тисяч шістдесят одну) грн 98 коп 3 % річних та 9 404 (дев`ять тисяч чотириста чотири) грн 50 коп судового збору.

Видати наказ.

3. В інші частині в позові відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 04.09.2024.

Суддя О.О. Христенко