ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року

м. Київ

cправа № 916/186/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

відповідачів - Басюк Т. В., Колодяжний Д. П.,

третіх осіб - Пономаренко В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай-Кілія"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 (судді: Поліщук Л. В. - головуючий, Богатир К. В., Таран С. В.) і рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2024 (суддя Нікітенко С. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай-Кілія"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна",

треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне підприємство "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", Фонд державного майна України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "Адміністрація морських портів України",

про визнання наказів незаконними, визнання недійсним аукціону та визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай-Кілія" (далі - ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням змін) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (далі - РВ ФДМУ), Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна" (далі - ТОВ "Еліксир Україна") про: 1) визнання незаконним наказу РВ ФДМУ від 12.12.2022 № 1075, яким затверджено протоколи від 15.12.2022 № 1 і від 21.12.2022 № 2 засідання аукціонної комісії з продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (далі - ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ") (), а також затверджено умови продажу вказаного об`єкта малої приватизації (протокол засідання аукціонної комісії від 15.12.2022 № 1); 2) визнання недійсними результатів електронного аукціону з продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (), оформлених протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-204, затвердженого наказом РВ ФДМУ від 26.01.2023 № 69 "Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону № SPE001-UA-204 з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ()"; 3) визнання незаконним наказу РВ ФДМУ від 26.01.2023 № 69 "Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону № SPE001-UA-204 з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ()"; 4) визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" від 14.04.2023, укладеного за результатами електронного аукціону з умовами між РВ ФДМУ та ТОВ "Еліксир Україна", нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1376, про продаж ТОВ "Еліксир Україна" () об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ().

1.2. Позивач на обґрунтування позову посилався на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 6/100 комплексу будівель і споруд, розташованих у м. Кілія, вул. Портова, 4; водночас 94/100 комплексу будівель і споруд за вказаною адресою належить державі в особі ФДМУ. На думку позивача, проведення приватизації відбулося без його згоди на порушення його прав як співвласника, без виділення будівель споруд в окреме господарство; також відбулось відчуження у процесі приватизації не частки у майні, яка належить державі, а конкретно визначеного майна; до складу об`єкта приватизації увійшли об`єкти портової інфраструктури загального користування, які за законом не підлягають приватизації; розрахунок часток співвласників не відповідає дійсності; стартова ціна об`єкта малої приватизації визначена з порушенням законодавства.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.01.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024, в позові відмовлено повністю.

2.2. Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності позивачем порушення його прав внаслідок проведення приватизації спірного державного майна.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Одеської області від 23.01.2024 і постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у цій справі, ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник посилається на неправильне застосування судами норми матеріального права, а саме статей 355, 356, 358 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", а також порушення норм процесуального права - статей 13, 99, 236 Господарського процесуального кодексу України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пунктів 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України; стверджує, що (1) судами першої та апеляційної інстанцій не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.08.2020 у справі № 910/7790/19, від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20), від 03.08.2023 у справі № 904/7930/21 щодо призначення у справі судової експертизи; (2) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 355, 356, 358 Цивільного кодексу України стосовно відчуження індивідуально визначених об`єктів, які знаходяться в спільній частковій власності без згоди інших співвласників під час проведення процедури приватизації; статті 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" стосовно включення до приватизації об`єктів портової інфраструктури загального користування, які не підлягають приватизації; статті 227 Господарського процесуального кодексу України стосовно зупинення провадження в справі, у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду цієї справи до вирішення іншої справи № 910/6314/23, під час оскарження етапів приватизації державного майна в різних справах та різних судах при неможливості об`єднання даних справ в одне провадження враховуючи виключну підсудність даних справ.

Зокрема, доводи скаржника зводяться до незаконної реалізації державою через прилюдні торги (аукціон) будівель та споруд єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", оскільки відбулася приватизація не частки у майні, а конкретно-визначеного індивідуального майна, без проведення процедури виділу відповідної частки. У цьому випадку має місце порушення права власності позивача як співвласника, позаяк РВ ФДМУ розпорядився спільним майном без його згоди; неправомірно включено до об`єкта приватизації об`єкти портової інфраструктури загального користування, які не підлягають приватизації, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Митнікова Г. П. від 08.05.2023 № 005/23. Водночас, на думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили позивачу в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, тим самим перешкоджаючи в повному та об`єктивному розгляді цієї справи, а також суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у цій справі.

3.2. ТОВ "Еліксир Україна" у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти її задоволення, просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" на рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2024 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у цій справі, посилається, зокрема на ненаведення скаржником переконливих доводів, які у розумінні статті 311 Господарського процесуального кодексу України та у визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межах касаційного перегляду, слугували би підставою для скасування судових рішень повністю та ухвалення у справі нового рішення.

3.3. ФДМУ у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, а оскаржені судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.

3.4. РВ ФДМУ у відзиві на касаційну скаргу також заперечує проти її доводів, вважаючи їх необґрунтованими, просить оскаржені судові рішення у справі залишити без змін і відмовити у задоволенні касаційної скарги.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Як свідчать матеріали справи та це установили суди попередніх інстанцій, згідно з актами державного виконавця про проведені прилюдні торги від 01.03.2007 у провадженні Державної виконавчої служби у Кілійському районі Одеської області перебувало виконавче провадження про стягнення з ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" суми заборгованості, в рамках якого державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника у виді будівлі павільйону морвокзалу за літ. "Х", а також будівлі санпропускника з котельною за літ. "Б-Б1".

У подальшому на прилюдних торгах окремими лотами реалізовано лот № 1 "Недобудована будівля павільйону морвокзалу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та лот № 2 "Недобудована будівля санпропускника з котельною, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 із визначенням за кожним із вказаних лотів окремої стартової ціни.

За результатами проведених прилюдних торгів обидва з цих лотів придбані ОСОБА_1., про що складено два окремих акта державного виконавця про проведені прилюдні торги.

У подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання прилюдних торгів такими, що відбулися, та про визнання за ним права власності на придбане майно.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 15.03.2007 у справі № 2-818/2007 зазначений позов було задоволено, визнано прилюдні торги від 16.02.2007 із реалізації будівлі павільйону морвокзалу за літ. "Х", інв. № 860, та будівлі санпропускника з котельною за літ. "Б-Б1", інв. № 841, такими, що відбулися, акти державного виконавця про проведені прилюдні торги, затверджені начальником ДВС у Кілійському районі Одеської області 01.03.2007, законними; визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю павільйону морвокзалу, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, (літ. "Х", інв. № 860) - одноповерхова будівля загальною площею приміщень 177,1 м2; будівлю санпропускника з котельною, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, (літ. "Б-Б1", інв. № 841) одноповерхова будівля загальною площею приміщень 163,5 м2, що складають 6/100 частки від всього комплексу будівель та споруд.

На підставі цього рішення суду 07.08.2007 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 6/100 комплексу будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесені відомості до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згодом на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2007 ОСОБА_1 продав зазначене майно Фірмі "ДАВОС" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

05.07.2019 державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Савицькою О. Ю. відповідно до статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" та на підставі акта про проведені електронні торги, затвердженого 03.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Долинським М. М., було видано Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" (далі - ТОВ "ЛАРНС") свідоцтво, яким підтверджено, що йому на праві власності належить майно, що становить 6/100 часток комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: одеська обл. м. Кілія, вул. Железнякова, 4, та складається з санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 м2, павільйону морвокзалу літ. "Х" площею 177,1 м2, загальною площею 340,6 м2, вартістю 1 812 388,00 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 23, загальна площа об`єкта 5489,60 м2, що складається в цілому з адмінбудівлі літ. "А", санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1", теплиці літ. "В", складу літ. "Г", магазину літ. "Е", гаражу літ. "Ж-Ж1-Ж2", спортивного залу літ. "З", теслярних майстерень літ. "И", складу РБГ літ. "К", радіостанції літ. "Л-Л1", матеріального складу літ. "М", матеріального складу літ. "Н", мехмайстерні літ. "О-О1-О2", мехмайстерні літ. "П", такелажної літ. "Р", вагової літ. "С", прохідної літ. "Т", складу літ. "У", насосної літ. "Ф", павільйону морвокзалу літ. "Х", зернопереробного комплексу літ. "Ц", ангару літ. "Ч", цементного складу літ. "Ш", будівлі літ. "Щ", матеріального складу літ. "Э", заправної літ. "Ю", навісу з бензоколонкою літ. "Я", складу літ. "1А", навісу літ. "1Б", убиральні літ. "1В", убиральні літ. "1Г", складу літ. "1Д", такелажного складу літ. "1Е", складу літ. "1Ж", складу літ. "1З", навісу літ. "1И", вагової літ. "1К"; навісу літ. "1Л", насосної літ. "1М", трансформаторної літ. "1Н", складу літ. "1О", складу літ. "1П", БСУ літ. "1Р", тиру літ. "1С", убиральні літ. "1Т", навісу літ. "1У", складу палива літ. "1Ф", складу літ. "1Х" надвірних споруд 1-48, І-ІІІ, яке придбане ТОВ "ЛАРНС" за 1 848 635,76 грн, що раніше належало Фірмі "ДАВОС" у формі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Децик Е. М. 29.11.2007 за реєстровим № 8368, зареєстрованого 05.12.2007 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством "Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" Кілійської міської ради, номер запису: 24 в книзі: 52, реєстраційний номер: 19841462.

ТОВ "ЛАРНС" за актом приймання передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" від 19.10.2022 передало останньому нерухоме майно у виді 6/100 часток будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова (нині вул. Портова), 4.

19.10.2022 було проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" на 6/100 частин комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова, 4, що складається з санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 м2, павільйону морвокзалу літ. "Х" площею 177,1 м2, всього загальною площею 340,6 м2 (номер запису про право власності: 48205343).

Поряд із цим, рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2015 у справі № 916/3270/15 (з урахуванням ухвали Господарського суду Одеської області від 27.12.2018 про виправлення описок), яке набрало законної сили та є чинним, за державою в особі органу, уповноваженого управляти державним майном - Міністерством інфраструктури України, визнано право власності на 94/100 частини комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська область, Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова, 4, які складаються з адмінбудівлі літ. "А", теплиці літ. "В", складу літ. "Г", магазину літ. "Е", гаражу літ. "Ж-Ж1-Ж2", спортивного залу літ. "З", теслярних майстерень літ. "И", складу РБГ літ. "К", радіостанції літ. "Л-Л1", матеріального складу літ. "М", матеріального складу літ. "Н", мехмайстерні літ. "О-О1-О2", мехмайстерні літ. "П", такелажної літ. "Р", прохідної літ. "Т", складу літ. "У", насосної літ. "Ф", цементного складу літ. "Ш", будівлі літ. "Щ", матеріального складу літ. "Э", заправної літ. "Ю", навісу з бензоколонкою літ. "Я", складу літ. "1А", навісу літ. "1Б", убиральні літ. "1В", убиральні літ. "1Г", складу літ. "1Д", такелажного складу літ. "1Е", складу літ. "1Ж", складу літ. "1З", навісу літ. "1И", вагової літ. "1К"; навісу літ. "1Л", насосної літ. "1М", трансформаторної літ. "1Н", складу літ. "1О", складу літ. "1П", БСУ літ. "1Р", тиру літ. "1С", убиральні літ. "1Т", навісу літ. "1У", складу палива літ. "1Ф", складу літ. "1Х", загальною площею 4614,3 м2 та надвірних споруд № 1-11, 31-48, виробничих споруд № 12-15, 17-30, причалу № 16, надвірних споруд (мощення) - І-ІІІ.

17.01.2019 було проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності Міністерства інфраструктури України на вищезазначене майно (номер запису про право власності: 29942478).

Відповідно до пункту 2 наказу ФДМУ від 20.11.2019 № 1140 "Про внесення змін до наказу ФДМУ від 27.12.2018 № 1637 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2019 році" (із змінами) додаток 2 "Перелік єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі тих, що передані в оренду, які підлягають приватизації в 2019 році" доповнено позицією "Єдиний майновий комплекс ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (код за ), розташований за адресою: Одеська обл., м. Вилкове, вул. Придунайська, 2, із визначенням органу приватизації Міністерство інфраструктури України.

Наказом ФДМУ від 13.12.2019 № 1240 "Про прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" прийнято рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" шляхом продажу на аукціоні з умовами, у зв`язку з чим надані відповідні доручення щодо утворення аукціонної комісії, а також щодо здійснення заходів щодо прийняття функцій з управління майном відповідного єдиного майнового комплексу до сфери управління ФДМУ у встановленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2019 № 879 функції з управління єдиним майновим комплексом ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" передано до сфери управління ФДМУ, у зв`язку з чим фондом було прийнято наказ від 20.01.2020 № 80 "Про прийняття до сфери управління ФДМУ єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ".

Наказом ФДМУ від 04.01.2022 № 1 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році", серед іншого, затверджено перелік єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі тих, що передані в оренду (додаток 2), які підлягають приватизації у 2022 році.

Згідно з додатком 2 до наказу ФДМУ від 04.01.2022 № 1, до переліку єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі, тих, що передані в оренду, включено єдиний майновий комплекс ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (код за ), розташований за адресою: Одеська обл., м. Вилкове, вул. Придунайська, 2, із визначенням РВ ФДМУ як органу приватизації.

15.12.2022 відбулося засідання аукціонної комісії з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ().

Як свідчить зміст протоколу засідання аукціонної комісії з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" () від 15.12.2022 № 1, комісією визначено стартову ціну об`єкта приватизації, умови його продажу, а також взято за основу розроблений проєкт інформаційного повідомлення РВ ФДМУ про продаж відповідного єдиного майнового комплексу.

На засіданні аукціонної комісії з продажу вказаного об`єкта, яке відбулося 21.12.2022, комісією затверджено інформаційне повідомлення РВ ФДМУ про продаж єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (протокол засідання аукціонної комісії від 21.12.2022 № 2).

Наказом РВ ФДМУ від 21.12.2022 № 1075 затверджено зазначені протоколи засідань аукціонної комісії з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" () від 15.12.2022 № 1, від 21.12.2022 № 2, а також затверджено умови продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" () (протокол засідання аукціонної комісії від 15.12.2022 № 1).

17.01.2023 відбувся електронний аукціон з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (протокол про результати електронного аукціону № SPE001-UA-204).

Відповідно до відомостей розділу "Інформація про проведення" щодо вказаного аукціону на електронному майданчику Prozorro.продажі (https://prozorro.sale/auction/SPE001-UA-204/) датою формування протоколу про результати електронного аукціону № SPE001-UA-204 є 17.01.2023 час 13:33.

Як свідчить зміст вказаного протоколу, переможцем електронного аукціону стало ТОВ "Еліксир Україна", яке запропонувало найвищу цінову пропозицію, що становила 201 000 300,00 грн.

Цей протокол був затверджений наказом РВ ФДМУ від 26.01.2023 № 69.

Зазначений наказ разом із затвердженим ним протоколом, підписаним переможцем аукціону та оператором, через електронний майданчик якого надано найвищу цінову пропозицію, опубліковано 26.01.2023 о 9 годині 58 хвилин на електронному майданчику Prozorro.продажі у вкладці "Інформація про проведення" аукціону № SPE001-UA-204 щодо приватизації об`єкта малої приватизації - єдиний майновий комплекс ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" у підрозділі "Повідомлення про намір укласти договір" у графі "Документи" за гіперпосиланням "Список документів" (https://prozorro.sale/auction/SPE001-UA-204/).

14.04.2023 між РВ ФДМУ (продавцем) та ТОВ "Еліксир Україна" (покупцем) укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" за результатами електронного аукціону з умовами.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору продавець зобов`язується передати у власність (продати) покупцю об`єкт малої приватизації - єдиний майновий комплекс ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", розташований за адресами: Одеська обл., Ізмаїльський р-н (колишня назва Кілійський р-н), м. Вилкове, вул. Придунайська, 2; Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Кілія, вул. Портова, 4 (колишня адреса: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова, 4); Одеська обл., Ізмаїльський р-н (колишня назва Кілійський р-н), м. Вилкове, вул. Придунайська, 46; Одеська область, Ізмаїльський р-н, м. Вилкове, вул. Різдвяна, 201 (колишня адреса: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Вилкове, вул. Леніна, 201); Одеська обл., о. Шабаш, Жебріянівська бухта Чорного моря, а покупець зобов`язується прийняти у власність (купити) об`єкт приватизації, та виконати визначені в договорі умови.

Попередні судові інстанції зазначили, що у пункті 1.3 оспорюваного договору зазначено нерухоме майно, яке входить до складу об`єкта приватизації. Зокрема, в абзаці 1 підпункту 1.3.2 договору наведено відомості та характеристики всього об`єкта нерухомого майна - комплексу будівель та споруд з реєстраційним номером 23, який розташований за адресою: Одеська обл., м. Кілія, вул. Портова, 4, в цілому, вказана його загальна площа 5179,4 м2, перелічені всі складові, які відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в цілому входять до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 23, без прив`язки до часток співвласників.

У свою чергу, у 4 та 5 абзацах підпункту 1.3.2 вказаного договору перелічені найменування, літери та площі складових цього комплексу будівель і споруд, що в межах 94/100 частки держави підлягають відчуженню у складі об`єкта приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" та складають 93/100 частини комплексу будівель та споруд, загальною площею 4614,3 м2, а також зазначено, що відчуженню не підлягає 1/100 частка комплексу будівель та споруд, що складається з причалу № 16, виробничих споруд № 15, надвірних споруд № 48, надвірних споруд (мощення) І, які зазначені у довідці вих. № 3852/12-22, виданої ТОВ "Нове бюро технічної інвентаризації" 12.12.2022, вони залишаються у власності держави та не підлягають приватизації. Це було пов`язано із тим, що зазначені складові 1/100 державної частки у цьому комплексі будівель і споруд призначені для діяльності іншого державного підприємства - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та не входили до складу об`єкта малої приватизації.

Господарські суди також зазначили, що відповідно до довідки ТОВ "Нове бюро технічної інвентаризації" від 12.12.2022 № 3852/12-22, посилання на яку міститься в укладеному договорі купівлі-продажу щодо визначення майна, яке не підлягає приватизації, причал № 16, виробничі споруди № 15, надвірні споруди № 48, надвірні споруди (мощення) І складають 1/100 частку названого комплексу будівель та споруд; адмінбудівля літ. "А" загальною площею 478,5 м2, теплиця літ. "В" загальною площею 121,0 м2, склад літ. "Г" загальною площею 925,6 м2, магазин літ. "Е" загальною площею 65,4 м2, гараж літ. "Ж-Ж1-Ж2" загальною площею 570,5 м2, спортивний зал літ. "З" загальною площею 58,6 м2, теслярні майстерні літ. "И" загальною площею 99,9 м2, склад РБГ літ. "К" загальною площею 190,7 м2, радіостанція літ. "Л-Л1" загальною площею 239,5 м2, матеріальний склад літ. "Н" загальною площею 575,0 м2, матеріальний склад літ. "М" загальною площею 91,6 м2, мехмайстерні літ. "О-О1-О2", загальною площею 206,1 м2, мехмайстерні літ. "П" загальною площею 220,7 м2, такелажна літ. "Р" загальною площею 165,2 м2, прохідна літ. "Т" загальною площею 20,8 м2, склад літ. "У" загальною площею 354,9 м2, насосна літ. "Ф" загальною площею 29,3 м2, цементний склад літ. "Ш" загальною площею 48,2 м2, будівля літ. "Щ" загальною площею 13,3 м2, матеріальний склад літ. "Э" загальною площею 139,5 м2, заправна літ. "Ю", навіс з бензоколонкою літ. "Я", склад літ. "1А", навіс літ. "1Б", убиральня літ. "1В", убиральня літ. "1Г", склад літ. "1Д", такелажний склад літ. "1Е", склад літ. "1Ж", склад "1З", навіс літ. "1И", вагова літ. "1К", навіс літ. "1Л", насосна літ. "1М", трансформаторна літ. "1Н", склад літ. "1О", склад літ. "1П", БСУ літ. "1Р", тир літ. "1С", убиральня літ. "1Т", навіс літ. "1У", склад палива літ. "1Ф", склад літ. "1Х", надвірні споруди № 1-11, 31-47, виробничі споруди № 12-14, 17-30, надвірні споруди ІІ-ІІІ загальною площею 4614,3 м2 складають 93/100 частки комплексу будівель та споруд.

Попередні судові інстанції установили, що до складу об`єкта приватизації, серед іншого, увійшло майно у виді частини частки держави у праві спільної часткової власності на комплекс будівель та споруд в цілому загальною площею 5179,4 м2, розташований за адресою: Одеська обл., м. Кілія, вул. Портова (колишня Железнякова), 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23, про що свідчить інформаційне повідомлення РВ ФДМУ про проведення продажу на аукціоні об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", пункт 1.3.2 договору купівлі-продажу від 14.04.2023, укладеного за результатами проведеного електронного аукціону.

Згідно з наявної у матеріалах справи інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна у виді комплексу будівель та споруд в цілому загальною площею 5179,4 м2, які розташовані за адресою: Одеська обл., м. Кілія, вул. Портова, 4, на момент проведення електронного аукціону з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" зареєстровано:

- право власності держави на 94/100 частин комплексу будівель та споруд, що складаються в цілому з адмінбудівля літ. "А" загальною площею 478,5 м2, теплиця літ. "В" загальною площею 121,0 м2, склад літ. "Г" загальною площею 925,6 м2, магазин літ. "Е" загальною площею 65,4 м2, гараж літ. "Ж-Ж1-Ж2" загальною площею 570,5 м2, спортивний зал літ. "З" загальною площею 58,6 м2, теслярні майстерні літ. "И" загальною площею 99,9 м2, склад РБГ літ. "К" загальною площею 190,7 м2, радіостанція літ. "Л-Л1" загальною площею 239,5 м2, матеріальний склад літ. "Н" загальною площею 575,0 м2, матеріальний склад літ. "М" загальною площею 91,6 м2, мехмайстерні літ. "О-О1-О2", загальною площею 206,1 м2, мехмайстерні літ. "П" загальною площею 220,7 м2, такелажна літ. "Р" загальною площею 165,2 м2, прохідна літ. "Т" загальною площею 20,8 м2, склад літ. "У" загальною площею 354,9 м2, насосна літ. "Ф" загальною площею 29,3 м2, цементний склад літ. "Ш" загальною площею 48,2 м2, будівля літ. "Щ" загальною площею 13,3 м2, матеріальний склад літ. "Э" загальною площею 139,5 м2, заправна літ. "Ю", навіс з бензоколонкою літ. "Я", склад літ. "1А", навіс літ. "1Б", убиральня літ. "1В", убиральня літ. "1Г", склад літ. "1Д", такелажний склад літ. "1Е", склад літ. "1Ж", склад "1З", навіс літ. "1И", вагова літ. "1К", навіс літ. "1Л", насосна літ. "1М", трансформаторна літ. "1Н", склад літ. "1О", склад літ. "1П", БСУ літ. "1Р", тир літ. "1С", убиральня літ. "1Т", навіс літ. "1У", склад палива літ. "1Ф", склад літ. "1Х", надвірні споруди № 1-11, 31-48, виробничі споруди № 12-15, 17-30, причал № 16, надвірні споруди (мощення) І-ІІІ, загальною площею 4614,3 м2;

- право власності ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" на 6/100 частин комплексу будівель та споруд, що складаються із санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 м2, павільйону морвокзалу літ. "Х" площею 177,1 м2, загальною площею 340,6 м2.

4.3. ТОВ "Морський порт Дунай-Кілія" звернулося до суду з вимогами про визнання незаконним наказу РВ ФДМУ від 12.12.2022 № 1075, яким затверджено протоколи від 15.12.2022 № 1 і від 21.12.2022 № 2 засідання аукціонної комісії з продажу об`єкта малої приватизації єдиного майнового комплексу ДП "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", а також затверджено умови продажу вказаного об`єкта малої приватизації (протокол засідання аукціонної комісії від 15.12.2022 № 1); визнання недійсними результатів електронного аукціону, оформлених протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-204, затвердженого наказом РВ ФДМУ від 26.01.2023 № 69; визнання незаконним наказу РВ ФДМУ від 26.01.2023 № 69, яким затверджено протокол про результати електронного аукціону; визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації від 14.04.2023, укладеного за результатами електронного аукціону між РВ ФДМУ та ТОВ "Еліксир Україна".

4.4. Попередні судові інстанції відмовили у задоволенні цих вимог, поклавши в основу оскаржених судових рішень висновок про недоведення позивачем у наведеному випадку наявності порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів.

4.5. Верховний Суд, переглянувши оскаржені рішення та постанову у межах доводів і вимог касаційної скарги, погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, та при цьому виходить із такого.

4.6. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 28), від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69), від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц (пункт 43)).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29)).

При цьому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що визнання правочину недійсним як спосіб захисту являє собою самостійний не тотожний іншим способам захисту майнових цивільних прав та інтересів (відновлення становища, яке існувало до порушення права, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення тощо) спосіб захисту, метою застосування якого передусім є припинення регулятивної сили правочину як юридичного факту, тобто визнання його таким, що не породжує юридичних наслідків (анулювання цивільних прав та обов`язків, що виникли у сторін при вчиненні правочину або припинення їх на майбутнє, якщо за недійсним правочином права й обов`язки передбачалися лише на майбутнє), для недопущення розвитку на підставі правочину відповідних йому правовідносин, а також встановлення заборони на виконання правочину. Якщо ж правочин виконувався, то визнання правочину недійсним слугує відновленню стану, який існував до порушення права.

У частині 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

4.7. Як уже зазначалося, відмовляючи у позові, попередні судові інстанції виходили із того, що судовому захисту підлягає порушене право, чого проте позивач у наведеному випадку не довів. За висновками судів попередніх інстанцій, оскаржуваний договір, а також приватизаційні процедури, які передували його укладенню, жодним чином не впливають та не можуть вплинути на правове становище позивача, адже він як був власником 6/100 частки у відповідному майні, що включають будівлю павільйону морвокзалу за літ. "Х" та будівлю санпропускника з котельною за літ. "Б-Б1", до початку процедури приватизації, так ним й залишається; право власності позивача на належну йому частку у майні не зменшилось (він продовжує перебувати власником того самого розміру частки та того самого складу майна, що відповідає цій частці), та не зникло як таке; оскаржувані ним акти, результати електронного аукціону жодним чином не позбавляють та не обмежують його у можливості здійснювати, реалізовувати своє право на належну йому частку у майні.

Водночас суди попередніх інстанцій, серед іншого, відхилили за недоведеністю та необґрунтованістю посилання скаржника на включення до складу об`єкта приватизації об`єктів припортової інфраструктури загального користування.

Також суди відхилили посилання позивача на приналежність зернопереробного комплексу літ. "Ц", ангару літ. "Ч", вагової літ. "С" іншій особі, оскільки, як наголосили суд, наведені обставини не стосуються прав позивача, а належний власник відповідних об`єктів за наявності у нього обґрунтованих підстав для оскарження не позбавлений права самостійно забезпечувати захист своїх прав та інтересів у разі потреби у судовому порядку.

За змістом положень частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Натомість, як уже зазначалося, порушень прав та інтересів позивача суди попередніх інстанцій у спірних правовідносинах не установили.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 521/15465/21).

4.8. Поза тим, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (у спорі про визнання недійсними відкритих торгів, протоколу електронного аукціону та договору купівлі-продажу) викладено висновок про те, що торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту. Схожий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28)).

Отже, беручи до уваги викладене, предмет і підстави позову у справі, що розглядається, а також зважаючи на наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що вимоги про визнання недійсними наказів, яким затверджено протоколи засідання аукціонної комісії з продажу об`єкта малої приватизації та умови його продажу, а також протокол про результати електронного аукціону, визнання недійсними результатів електронного аукціону, оформлених протоколом, є неналежними і неефективними способами захисту.

4.9. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено), покладається на скаржника.

4.10. Як уже зазначалося, на обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пунктів 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.11. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника на порушення судами попередніх інстанцій статей 13, 99, 236 Господарського процесуального кодексу України та неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, щодо призначення у справі судової експертизи, оскільки такі висновки є загальними висновками, оцінка доказів у вказаних скаржником справах здійснена судами з урахуванням обставин справ та сукупності наявних у них доказів, а отже, вони не можуть бути покладені у заперечення висновків суду першої та апеляційної інстанції у цій справі, які ґрунтуються на оцінці судами іншої сукупності наявних у ній доказів та за іншого предмета доказування.

Суди урахували, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (постанови Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 904/67/21, від 13.08.2021 у справі № 917/1196/19). При цьому, як було зазначено судами, обставини щодо визначення часток у майні не охоплюється предметом доказування у цій справі.

Доводи скаржника в цій частині зводяться до необґрунтованої, на його думку, відмови судів у задоволенні клопотання про призначення експертизи у справі (з метою визначення у тому числі частки держави у майні), між тим, відповідні висновки судів у зазначеній частині є достатньо мотивованими та аргументованими; суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, надали оцінку наведеному заявником у клопотанні про призначення експертизи обґрунтуванню та, зважаючи на предмет і підстави позову, а також предмет дослідження у цій справі, не установили наявності підстав, з якими положення процесуального законодавства пов`язують можливість вчинення у наведеному випадку відповідної процесуальної дії.

З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

4.12. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на таке.

Так, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Проте, як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування наведених ним норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах, натомість його аргументи фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень про відмову у позові та стосуються виключно незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи і необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції, а отже, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Разом із цим, колегія суддів вважає неспроможними посилання скаржника на відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо застосування статті 227 Господарського процесуального кодексу України стосовно зупинення провадження в справі у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду цієї справи до вирішення іншої господарської справи, оскільки загальний висновок щодо застосування вказаної норми процесуального закону неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема у постановах від 10.09.2019 у справі № 922/1962/17, від 17.12.2019 у справі № 917/131/19, від 05.08.2024 у справі № 911/3333/23).

Як свідчить зміст оскаржених судових рішень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, розглянув клопотання позивача про зупинення провадження у справі, зважаючи на визначені процесуальним законом передумови та підстави, які повинен з`ясувати суд у вирішенні питання про зупинення провадження у справі, встановив, що у цьому випадку відсутня об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, оскільки обидві справи не пов`язані між собою ані предметом, ані підставами позову.

4.13. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

4.14. Отже, зважаючи на викладене, визначені скаржником підстави касаційного оскарження не знайшли підтвердження.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.2. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржені у справі судові рішення підлягають залишенню без змін з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а касаційна скарга - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай-Кілія" залишити без задоволення.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 і рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2024 у справі № 916/186/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак