СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Харків Справа № 922/4460/21 (922/5334/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О. , суддя Радіонова О.О.

за участю секретаря судового засідання Склярук С.І.,

від позивача: Тіторенко І.А. представник;

від відповідача 1: Іванченко А.В. - представник;

від відповідача 2: Рум`янцев Є.І. -представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" на рішення Господарського суду Харківської області від 24.06.2024 року у справі №922/4460/21(922/5334/23),

за позовом - Акціонерного товариства Укрсиббанк

до 1. ОСОБА_1 ,

2. ОСОБА_2

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі-Позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі Відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі- Відповідач 2) про визнання недійсним Договору позики від 20.06.2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.06.2024 року у справі №922/4460/21(922/5334/23) в позові відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись з означеним судовим рішенням звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, за змістом якої просив рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 року у справі №922/4460/21(922/5334/23) скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

За змістом апеляційної скарги, Позивач зазначав про:

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки обставини у справі свідчать про відсутність матеріальної спроможності у Відповідача 2 на вчинення оспорюваного правочину в сумі 220 000, 00грн, відсутності його наміру у фактичному поверненні отриманої суми позики Відповідачем 1, відсутності волевиявлення у Відповідача 1 реально повернути позику Відповідачу 2, що також підтверджується відсутністю досягнення мети у сторін за оспорюваним правочином на момент його вчинення, що на думку Позивача виключає дійсне волевиявлення та намір сторін на настання реальних наслідків для них за грошовою позикою;

- судом першої інстанції проігноровано завдання господарського судочинства, яким є вирішення спору (ч. 1 ст.2 ГПКУ), оскільки відмовляючи у задоволенні позову з підстав невірно обраного Позивачем способу захисту свого інтересу, суд не зазначив, який спосіб захисту для позивача є ефективним, а норми права прямо передбачають такий спосіб захисту як визнання недійсним Договору;

-висновки суду про те, що докази Відповідачів є більш вірогідними, аніж надані Позивачем докази - є помилковими, оскільки надані докази є неналежними;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Позивач не має права заявляти про фіктивність правочину після затвердженого та частково виконаного плану реструктуризації, оскільки таке право надане Позивачу законом і ці обставини жодним чином не можуть впливати на оцінку доказів у даному позовному провадженні.

За узагальненими твердженням заявника апеляційної скарги, матеріалами справи доводиться те, що Відповідачі не мали волевиявлення на настання реальних правових наслідків за оспорюваним правочином.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.07.2024 року у справі 922/4460/21(922/5334/23) відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, а ухвалою від 12.08.2024 розгляд справи призначено на 26.08.2024 о 13:45.

Від Відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він заперечив проти доводів Позивача, зазначив, що у справі №922/4460/21 заявлені кредиторські вимоги Відповідача 2 було визнано обґрунтованими, рішення набрало законної сили та має преюдиційний характер, нових доказів, які б не були відомі на час розгляду кредиторських вимог - Позивачем не надано, у зв`язку з чим вважав, що Позивач заявляє вимоги з ігноруванням принципу остаточності судового рішення (Res judicata) і прагне до перегляду вже встановлених обставин справи.

Від Відповідача 2 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду обґрунтованим та законним, посилався на відсутність доказів фіктивності, недійсності оспорюваного правочину, а реальність вчиненого правочину та наявність оспорюваної заборгованості встановлено ухвалою суду, яка сторонами спору не оскаржена. Зазначав, що жодна особа не має права вимагати пояснень щодо його майнового стану, оскільки це не є предметом спору, а чинним законодавством не передбачено припису щодо обов`язковості ведення підприємницької діяльності задля отримання прибутку. Наявні в матеріалах фото є письмовими, а не електронними доказами, проте кожного разу, коли електронні зображення відправляються електронною поштою або перезаписуються на інший носій, існуюче сучасне програмне забезпечення комп`ютерів вказує нову дату, а пристрій, з якого були зроблені ці фото, на даний час не зберігся.

Відповідач вважав, що подання Позивачем позову про визнання договору позики недійсним значно пізніше вирішення господарським судом питання про виконання зобов`язань з цього договору, знищення оригіналу договору та розписки про часткове повернення, подання апеляційної скарги без будь-яких прямих фактичних доказів недійсності такого правочину, є зловживанням своїми процесуальними правами при обранні завідомо неефективного способу захисту права.

У судовому засіданні представник Позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представники Відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах.

Додатково у судовому засіданні Відповідачі заявили про понесені витрати на правничу допомогу, які просили відшкодувати за рахунок Позивача та зазначили, що відповідні докази на підтвердження будуть надані протягом п`яти днів після прийняття судом рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, дискреційні повноваження суду апеляційної інстанції щодо обсягів перегляду справ обмежуються доводами та вимогами апеляційної скарги. Виключення з цього правила можливе лише у разі, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення між Відповідачами 20.06.2018 року договору про безвідсоткову позику в розмірі 220 000 грн;

- визнання ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 року в межах справи про неплатоспроможність фізичної особи Відповідача-1 №922/4460/21 кредиторських вимог Позивача у сумі основного боргу у розмірі 64 749,82 грн., судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами - 4540,00 грн. та визнання кредиторських вимог Відповідача 2 в сумі 208 810,95 грн. та судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами - 4540,00 грн.;

-затвердження ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.04.2023року по справі №922/4460/21 (яку залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 року) плану реструктуризації боргів Відповідача-1 зі строком виконання 20 місяців з 25.06.2023 року до 25.01.2025 року щомісячної сплати 454,00 грн, з яких 227,00 грн для погашення вимог Відповідача-2 та 227,00 грн. для погашення вимог Позивача.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання укладеного між сторонами договору позики недійсним, Позивач зазначав про його фіктивність, оскільки він є таким, що не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину, зокрема, добросовісного виконання зобов`язань за ним, а спрямований на штучне збільшення кількості голосів кредитора Відповідача-2 на зборах кредиторів для можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи Відповідача-1, заявляв про відсутність належних доказів реального виконання договору та недоведеність наявності у Відповідача-2 зазначених коштів для передачі їх Відповідачу-1.

Відповідачі в суді першої інстанції заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні за мотивами невірного обрання Позивачем способу захисту порушеного права, посилаючись на винесення судом ухвали від 27.01.2022року, на підставі якої було проведено низку зборів кредиторів та прийняті рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника, які також затверджені іншою ухвалою суду від 17.04.2023 року, вчинені дії з виконання цього Плану, а у випадку визнання недійсним договору позики від 20.06.2018 року, це рішення не буде породжувати жодних правових наслідків для Позивача і за законом не може бути підставою для перегляду прийнятих зборами кредиторів рішень.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що Позивачем не доведено реальності відновлення його суб`єктивного права, яке як він вважає порушеним відповідачами, оскільки обраний Позивачем спосіб захисту не є ефективним, він не забезпечуватиме поновлення його права, суперечить ч. 10 ст. 48 Кодексу України з процедур банкрутства та позбавлений процесуальної економії.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати спірний правочин фіктивним, оскільки докази, що надані Відповідачами, є більш вірогідними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції необґрунтованими, виходячи з наступного.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню («вживанням права на зло»).

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі №922/719/16, від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі №44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі №910/18376/20(918/445/22).

Тобто, кредитор (кредитори) є тією зацікавленою особою у справі про банкрутство, який має право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, Господарського кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника (правова позиція Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19)).

Оскільки ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 року у справі №922/4460/21 визнано кредиторські вимоги Позивача у сумі основного боргу у розмірі 64 749,82 грн., судовий збір за подачу заяви з грошовими вимогами - 4540,00 грн., то Позивач виступає заінтересованою особою у цій справі та є належним позивачем.

За таких підстав, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що Позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки Позивач, як кредитор Відповідача 1, звернувся з позовом про визнання недійсним договору, стороною якого є саме боржник, а результат цього розгляду впливатиме на обсяг прав Позивача, як кредитора в даній справі про банкрутство.

У якості підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, Позивач визначив його фіктивність, а також послався на порушення учасниками спірних правовідносин ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Частинами 1, 2 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Такий правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Отже, при кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі №6-63цс13, а також у постановах Верховного Суду у справах №№604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16.

Згідно наведеної усталеної правової позиції боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

Втім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду.

За змістом правової позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.03.2023 у справі №902/221/23, визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Верховним Судом зазначено, що задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора - фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Разом з тим, враховуючи сумніви кредитора щодо реальності (дійсності) заборгованості за договором позики та з огляду на обов`язок підвищеного стандарту доказування у вказаній категорії справ, оскільки існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за договором позики задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, у даному випадку підлягають дослідженню, зокрема, джерела походження коштів та взагалі наявність коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, наявність/походження коштів боржника на здійснення часткової оплати за договором, адже здійснення часткової оплати, свідчить про реальність зобов`язальних відносин між сторонами договору.

Зі змісту наданої Відповідачем копії спірного Договору від 20.06..2018 (за твердженням останнього оригінал не зберігся) вбачається, що Відповідач 1 отримав від Відповідача-2 у власність грошові кошти в 220 000, 00 грн., які зобов`язався повернути до 20.06.2020р.

Також в матеріалах справи наявна копія розписки від 18.12.2019 про повернення Відповідачем -1 Відповідачу-2 у рахунок часткового погашення боргу за спірним договором позики 20 000,00грн., залишок заборгованості складає 200 000,00 грн.

За твердженням Відповідачів, на момент розгляду справи оригінали Договору та розписки про часткове повернення боргу не збереглися, як не збереглися й розписки про отримання коштів боржником.

Вищенаведена сума боргу з урахуванням складових за порушення виконання грошового зобов`язання в розмірі 208 810,95 грн., а також судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами 4 540,00 грн, визнана судом у якості кредиторських вимог Відповідача-2 до Відповідача-1.

Відповідно до протоколу №2 від 13.03.2023 року засідання зборів кредиторів у справі про неплатоспроможність Відповідача-1 «за» схвалення плану реструктуризації боргів проголосував Відповідач-2, «проти» схвалення плану реструктуризацією та «за» закриття провадження в даній справі проголосував АТ «Укрсиббанк» (64,00 голоси), обґрунтовуючи це тим, що наданий план реструктуризації не відповідає положенням ст.124 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 року в межах справи №922/460/21 затверджено план реструктуризації боргів Відповідача-1, як схвалений зборами кредиторів 13.03.2023р., який передбачає погашення кредиторам судового збору за 18.12.2023, подачу заяв з грошовими вимогами в сумі 9 080,00 грн., строк виконання 20 місяців до 25.01.2025 року. План реструктуризації боргів замість 20 місяців було виконано боржником за сім місяців.

Отже кількість голосів Відповідача-2 мав вирішальний голос з поміж інших кредиторів і він своїм рішенням щодо затвердження плану реструктуризації боргів Відповідача-1 вплинув на права всіх кредиторів, в тому числі Позивача.

Згідно довідки Головного управління ДПС у Харківській області №171/5/20-40/2- 03-09 від 04.01.2024р. та доданої до неї відповіді на запит щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків, інших доходів окрім заробітної плати Відповідач-2 не має. При цьому, розмір виплаченої заробітної плати за період з січня 2017 року по грудень 2019року складає 153 017,94гривні., отже дохід Відповідача 2 за три роки до моменту укладення спірного Договору складає суму меншу ніж він надав за умовами Договору у позику Відповідачу 1 (220 000,00 грн.).

Доказів наявності іншого доходу Відповідача-2 за зазначений період матеріали справи не містять, як і відсутні докази того, що Відповідач 2 мав у власності нерухомість та міг отримувати дохід від її продажу або передачі в оренду.

Отже, матеріалами справи не доводиться а ні фінансова спроможність Відповідача 2 щодо надання відповідної позики на 220 000, 00грн, а ні фінансова спроможність боржника Відповідача 1 на часткове погашення заборгованості в розмірі 20 000, 00грн., оскільки звільнення Відповідача 1 через два місяці після працевлаштування на посаду вантажника ПАТ «Миронівський хлібопродукт» із заробітною платою у розмірі 11 000,00 грн/міс за відсутністю у його власності нерухомого майна, не дозволяло б сплатити таку суму.

А ні укладення Договору, а ні його виконання в частині передачі/повернення грошових коштів не підтверджується оригіналами документів, які можуть бути дослідженні судом, а посилання Відповідачів на фото із позуванням Відповідача-1 на фоні грошових купюр -взагалі не може слугувати належним доказом таких обставин.

За наведених обставин висновки суду першої інстанції про те, що докази, надані Відповідачами, є більш вірогідними - не базуються на матеріалах справи та визнаються судовою колегією безпідставними.

З огляду на обов`язок підвищеного стандарту доказування у вказаній категорії справ, оскільки існує ризик обопільної недобросовісної поведінки Відповідачів щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості боржника за договором позики задля збільшення кількості голосів Відповідача-2 на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності Відповідача-1, судова колегія погоджується з доводами Позивача, що Відповідачем -2 не підтверджені джерела походження коштів та взагалі наявність коштів, що могли бу ти реально надані ним у позику Відповідачу-1 за спірним договором, а матеріалами справи така можливість спростовується, як й спростовується можливість Відповідача-1 на часткове повернення цих коштів, що свідчить про фіктивність спірного Договору та відсутність реальності зобов`язальних відносин між його сторонами.

Інших додаткових доказів наявності між Відповідачами реальних зобов`язальних правовідносин за спірним договором позики матеріали справи не містять.

Судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що при наявності ухвали Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 року, якою затверджені кредиторські вимоги Відповідача-2, затвердження ухвалою від 17.04.2023 року Плану реструктуризації боргів боржника і виконання цього Плану, задоволення даного позову про визнання недійсним Договору позики не буде породжувати жодних правових наслідків для Позивача, з огляду на наступне.

Наявність ухвали господарського суду про затвердження вимог кредитора не свідчить про те, що правочин, невиконання зобов`язань з якого було покладено в основу визнання таких вимог, не може бути оспорюваним в судовому порядку, при цьому Позивач не позбавлений права заявити вимоги про перегляд за нововиявленими або виключними обставинами відповідних судових рішень в силу приписів частини першої ст. 320 ГПК України, а вимоги ч.10.ст.48 Кодексу України з процедур банкрутства таке право Позивача не обмежує.

Доводи Відповідачів про преюдиційність для розгляду даного спору обставин реального виконання ними договру позикі в частині передачі /часткового повернення грошових коштів, які зазначені судом в ухвалі про визнання кредиторських вимог - не відповідають відповідним вимогам ч.4 ст.75 ГПК України.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що спірний Договір позики, який повинен забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, в даному випадку не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину, а також добросовісне виконання зобов`язань за ним, а навпаки спрямований на штучне збільшення кількості голосів Відповідача-2 на зборах кредиторів для можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності Відповідача-1.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсним вказаного Договору позики від 20.06.2018 на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

За таких підстав, враховуючи вищевикладені висновки судової колегії, рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 922/4460/21 (922/5334/23) підлягає скасуванню, на підставі ч. 1 п. 1, 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати про стягнення судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають віднесенню на Відповідачів, в тому числі, заявлені ними в судовому засіданні витрати на правову допомогу, Позивачем про понесення таких витрат не заявлено.

Крім того, судовою колегією встановлено, що Позивачем при зверненні з позовом та з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж передбачено Законом України "Про судовий збір": за позов переплата складає 2684,00грн., а за апеляційну скаргу -4026,00грн.

При розподілі судового збору за рахунок Відповідачів, судом здійснено такий розподіл з урахуванням вірної суми судового збору, а надлишок коштів, сплачених Позивачем, буде повернутий у разі звернення з відповідним клопотанням до суду у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Укрсиббанк на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 року у справі №922/4460/21 (922/5334/23)- задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2024 року у справі №922/4460/21 (922/5334/23) скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Укрсиббанк задовольнити.

Визнати Договір про безвідсоткову позику в розмірі 220 000, 00 грн., що був укладений 03.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій, покласти на Відповідачів.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» , 04070, м. Київ, вул.Андріївська,2/12) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1342,00грн. та витрати за подання апеляційної скарги в сумі 2013,00грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» , 04070, м. Київ, вул.Андріївська,2/12) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1342,00грн. та витрати за подання апеляційної скарги в сумі 2013, 00грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 05.09.2024

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.О. Радіонова