ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.08.2024 м. Івано-ФранківськСправа № 909/328/24

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л. М., при секретарі судового засідання Андріїв Л.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості в сумі 67453 грн,

за участі:

від позивача: не з`явилися,

від відповідача: ОСОБА_3 (в режимі вкз)

встановив: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 67453 грн.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.04.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідні строки для подачі сторонами відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив; запропоновано сторонам у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подати суду заяву із обґрунтуванням своїх заперечень протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

09.05.2024 представником відповідача подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі (вх. № 4305/24), в якому просить суд зупинити провадження у справі №909/328/24 до прийняття рішення у кримінальному провадженні №0000062.

Ухвалою від 20.05.2024 судом постановлено перейти до розгляду справи №909/328/24 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі.

29.05.2024 від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника від 21.05.2024 (вх.№ 8936/24).

10.06.2024 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 06.08.2024.

В судовому засіданні 06.08.2024 судом постановлено протокольну ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 20.08.2024, розгляд справи по суті завершено, після виходу з нарадчої кімнати, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивачем поставлено на адресу відповідача товар на загальну суму 67 453 грн згідно видаткової накладної № 4 від 07.10.2023. Проте, кошти за поставлений товар відповідачем сплачено не було.

Позиція відповідача.

Відповідача з вимогами викладеними у позовній заяві не погоджується та вважає їх безпідставними, оскільки особисто не здійснював ніяких покупок у ФОП ОСОБА_1 , про такі події йому стало відомо лише після отримання ухвали суду. А також, зазначає, що особисто не підписував та не уповноважував інших осіб на підписання видаткової накладної № 4 від 07.10.2023, а відтак, є всі підстави вважати, що невідома особа підробила підпис ОСОБА_2 . З вищезазначеним фактом, 02.05.2024 ОСОБА_2 звернувся до Відділення поліції № 1 (м. Снятин) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення відносного нього кримінального правопорушення. За його заявою розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000062 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України.

Обставини справи. Оцінка доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як вказує позивач, 07.10.2023 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 поставлено на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 товар (вікна та двері) на загальну суму 67453 грн згідно видаткової накладної №4 від 07.10.2023. Проте кошти за поставлений товар відповідачем сплачено не було.

Відтак, зазначає, що заборгованість, яка утворилася станом на 26 лютого 2024 року, складає 67453 грн.

В матеріалах справи, як доказ отримання товару відповідачем, наявна підписана сторонами видаткова накладна №4 від 07.10.2023 на загальну суму 67453 грн.

На адресу відповідача позивачем надсилалася претензія від 21.12.2023 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 67453 грн.

Також, у матеріалах справи наявний Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000062, згідно якого за заявою адвоката Петрички О. Є., який діє в інтересах ОСОБА_2 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні Сектором дізнання відділення поліції № 1 (м. Снятин) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. Згідно викладу обставин, що можуть свідчити про вчинене кримінальне правопорушення, ОСОБА_2 повідомив, що невідома особа підробила офіційний документ, а саме підпис ОСОБА_2 на видатковій накладній №4 від 07.10.2023.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення. Висновки суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За приписами статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями частини 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ст. 205 ЦКУ правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно зі ст. 206 ЦКУ усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Водночас юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видають документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 207 ЦКУ правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Водночас, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір є укладеним (ч. 1 ст. 638 ЦКУ та ч. 1 ст. 181 ГКУ). Істотними умовами господарського договору є предмет, ціна та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 ГКУ).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позов про стягнення боргу за поставлений товар згідно видаткової накладної № 4 від 07.10.2023.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виникнення між сторонами зобов`язання з поставки товару. Жодних заявок, специфікацій, листів сторін щодо поставки товару до матеріалів справи позивачем не надано.

Позивачем не надано суду жодної інформації яким чином сторонами узгоджувалися предмет, ціна та строк виконання поставки.

Зважаючи на вказане, у суду відсутня можливість встановити підставу та факт виникнення зобов`язання між сторонами щодо поставки товару.

При цьому, відповідачем заперечується і сам факт отримання товару та підписання видаткової накладної №4 від 07.10.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідними доказами, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору у справі, є також первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт надання послуг з обслуговування наданого робочого одягу, а саме: акти надання послуг, акти виконаних робіт, платіжні документи.

Норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із тим указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, такі обставини можуть підтверджуватися також іншими доказами. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

При цьому, до матеріалів справи на підтвердження факту поставки товару позивачем додано тільки копію видаткової накладної №4 від 07.10.2023. Жодних інших доказів, які підтверджували б постачання товару та переконливо свідчили б про фактичні обставини здійснення постачання товару позивачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позивачем не доведено факт поставки товару відповідачу за видатковою накладною №4 від 07.10.2023.

Суд також звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Підсумовуючи викладене, суд прийшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 67453 грн.

Судові витрати.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено Главою 8 Розділу I ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 67453 грн - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.09.2024.

Суддя Неверовська Л. М.