ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2024м. ДніпроСправа № 904/3312/24

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Нечипоренка Микити Сергійовича (м. Дніпро)

до Фізичної особи - підприємця Плужник Олени Петрівни (с. Новоолександрівка (пн), Дніпровський район, Дніпропетровська область)

про стягнення заборгованості за договором поставки № Н-4-24 від 19.03.2024 у загальному розмірі 336 024 грн. 16 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Нечипоренко Микита Сергійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Плужник Олени Петрівни (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № Н-4-24 від 19.03.2024 у загальному розмірі 336 024 грн. 16 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 252 510 грн. 25 коп. - основний борг;

- 22 863 грн. 91 коп. - пеня;

- 50 502 грн. 05 коп. - штраф;

- 7 622 грн. 85 коп. - інфляційні втрати;

- 2 525 грн. 10 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № Н-4-24 від 19.03.2024 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем 20.03.2024 товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 252 510 грн. 25 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 8.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 26.03.2024 по 25.07.2024 в сумі 22 863 грн. 91 коп., а також, штраф у розмірі 20% від суми заборгованості, в сумі 50 502 грн. 05 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з квітня по червень 2024 року у сумі 7 622 грн. 85 коп., а також 3% річних за період прострочення з 26.03.2024 по 25.07.2024 у сумі 2 525 грн. 10 коп.

Також позивач просить суд судові витрати у справі покласти на відповідача.

Разом з позовною заявою подана заява про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:

- вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах ціни позову в розмірі 336 024 грн. 16 коп. на нерухоме майно: житловий будинок загальна площа 92,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14; земельну ділянку площею 0,156 га, кадастровий номер :05:015:0007, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14;

- вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам, суб`єктам державної реєстрації в розумінні Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вчиняти будь-які дії, реєстраційні дії щодо переходу прав власності на вказане нерухоме майно, укладати будь-які правочини щодо відчуження зазначеного нерухомого майна, обтяження зазначеною нерухомого майна або передачі прав на нерухоме майно третім особам.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на таке:

- станом на 26.07.2024 за відповідачем зареєстровано на праві власності житловий будинок загальною площею 92,1 кв. м, житлова площа 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а також земельна ділянка площею 0,156 га, кадастровий номер :05:015:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, що також знаходиться за вказаною адресою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2024 № 388556293;

- невжиття заходів забезпечення позову щодо арешту вказаного нерухомого майна та заборони його відчуження може мати наслідком відчуження відповідачем вказаного нерухомого майна і як наслідок призведе до подальшої неможливості виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з відповідача, оскільки іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, у відповідача немає;

- виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог;

- вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи;

- отже, з огляду на предмет спору, розмір вимог та викладені в заяві обставини щодо забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони відчуження на нерухоме майно, можна дійти висновку, що нерухоме майно відповідача може слугувати гарантією виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а потенціальна можливість відчуження об`єктів нерухомого майна може призвести до порушення балансу інтересів сторін і ускладнити чи унеможливити виконання такого судового рішення. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним, крім того, відповідач не позбавлений можливості розрахуватися грошима. Можливість накладення арешту на нерухоме майно у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, підтверджується судовою практикою та висновками Верховного Суду у справах №№ 908/2382/21, 381/4019/18.

Крім того, від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 36314/24 від 30.07.2024), в якому він просить суд здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Ухвалою суду від 31.07.2024 відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 31.07.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою (фізичною особою - підприємцем) документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою (фізичною особою - підприємцем) для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_1, 52070, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.103).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач обізнаний про розгляд даної справи судом, оскільки ухвалу суду від 31.07.2024 отримав 09.08.2024, що вбачається з поштового повідомлення № 942, отже завчасно (а.с.41).

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, ухвалу господарського суду від 31.07.2024 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120736139) надіслано судом 31.07.2024, зареєстровано в реєстрі 01.08.2024 та оприлюднено 02.08.2024, тобто завчасно; отже у позивача та відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, а також поданими у ній заявами по суті справи, а також реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела (у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Так, ухвалою суду від 31.07.2024, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання ухвали суду - 09.08.2024, відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 26.08.2024 включно.

Слід наголосити, що у зв`язку з запровадженням на території України з 24.02.2022 (в період строку для надання відзиву на позовну заяву) воєнного стану, господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час розгляду даної справи судом та висловлення своєї правової позиції щодо позовних вимог позивача. У даному випадку додатково надані два тижні господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду), а отже, вважає за доцільне здійснити розгляд даної справи за наявними матеріалами.

Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Отже, станом на 09.09.2024 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права позивача на розумність строків розгляду справи судом (на своєчасне вирішення спору судом), що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2024, не скористався правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Тобто, у статті 248 Господарського процесуального кодексу України законодавець визначив межі розумного строку для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, а саме: не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Крім того, згідно з частинами 2, 3 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Слід відзначити, що розгляд даної справи по суті розпочався 31.08.2024, а строк розгляду даної справи закінчується 30.09.2024, отже у даному випадку судому було надано сторонам достатній строк для висловлення їх правових позицій та подання доказів по справі.

Відповідно до частини 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати та наявність підстав для застосування наслідків такого прострочення у вигляді стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 19.03.2024 між Фізичною особою - підприємцем Нечипоренком Микитою Сергійовичем (далі - постачальник, позивач) та Фізичною особою - підприємцем Плужник Оленою Петрівною (далі - відповідач) укладено договір поставки № Н-4-24 (далі - договір, а.с. 10-12), відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується у порядку та строки, встановлені договором постачати (передавати у власність) покупцю металопродукцію (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар, у порядку та строки встановлені договором, оплатити вартість товару.

У пункті 12.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2024, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. Якщо до закінчення строку дії даного договору будь-яка із сторін письмово не попередить іншу сторону про припинення дії договору або між сторонами не буде укладено новий договір, даний договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же умовах.

Вказаний договір підписаний позивачем та відповідачем.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Судом також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1.2. договору кожна партія товару визначається специфікацією, що є невід`ємною частиною договору (додаток № 1) в якій зазначається: найменування (асортимент, номенклатура за сортами, марками, типами, розмірами), кількість, ціна за одиницю, загальна сума товару, що поставляється за договором, а також умови, терміни поставки та оплати.

За умовами пункту 1.2. договору кількість товару обумовлюється в специфікаціях до договору.

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договору ціна товару визначається на підставі узгодженої сторонами у специфікації і може бути змінена за попереднім узгодженням сторін та зазначається у специфікації до договору. Загальна сума договору визначається сумою вартостей всіх партій товару, поставленого на підставі рахунку - фактури та специфікації до договору.

У відповідності до вказаних вище умов договору, позивачем та відповідачем була підписана Специфікація № 1 від 19.03.2024 до договору № Н-4-24 від 19.03.2024 (далі - Специфікація, а.с.13), в якій сторону узгодили поставку такого товару:

1) труба 30х30х1,5 мм ст. 3 у кількості 1,665;

2) труба 25х25х1,5 мм ст. 3 у кількості 0,66;

3) труба 40х20х2 мм. ст. 3 у кількості 1,405, на загальну суму 250 708 грн. 75 коп.

Відповідно до пункту 1 Специфікації загальна вартість товару, що поставляється за специфікацією - 250 708 грн. 75 коп.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у розділі 4 договору сторонами були визначені умови щодо поставки товару, зокрема:

- умови поставки товару по кожній окремій партії обумовлюються сторонами в специфікаціях до договору (пункт 4.1. договору);

- продаж (поставка) товару за договором здійснюється автотранспортом на умовах EXW (або на умовах узгоджених сторонами у специфікації) відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів "Інкотермс 2020", які застосовуються з урахуванням особливостей , які випливають із умов договору (пункт 4.2. договору);

- приймання товару за найменуванням, кількість здійснюється сторонами на складі постачальника за адресою: м. Дніпро, вул. Базова 4, або згідно з умовами поставки, відповідно до чинного законодавства України та умов договору (пункт 4.3. договору);

- право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі та/або пошкодження товару переходять від постачальника до покупця з моменту передачі-приймання товару на складі постачальника або передачі товару перевізнику покупця. Факт передачі товару засвідчується підписанням сторонами видаткової накладної, або підписання постачальником та представником (водієм) перевізника покупця або покупцем товарно-транспортної накладної. Дата отримання партії товару покупцем вказується в видатковій накладній, або у товарно-транспортній накладній. Передача товару постачальником здійснюється лише особі, уповноваженій покупцем на приймання товару від постачальника. Повноваження особи підтверджується довіреністю якщо уповноважена особа є представником (водієм) перевізника, листом покупця, в якому покупець вказує найменування юридичної особи перевізника або П.І.Б. фізичної особи - підприємця перевізника, ідентифікаційний номер перевізника, П.І.Б. водія, марку та державний номер транспортного засобу, паспортні або дані водійського посвідчення водія (пункт 4.4. договору);

- при доставці товару перевізниками покупця, товар вважається переданим по кількості асортименту, якості (крім прихованих недоліків), на складі постачальника після підписання представником (водієм) перевізника покупця або покупцем товарно-транспортної накладної. В такому випадку перевізник, який прийняв товар без заперечень і зауважень несе відповідальність за збереження товару перед покупцем (пункт 4.5. договору).

Як убачається з матеріалів справи, у Специфікації сторонами були погоджені такі умови поставки: СРТ, згідно з правилами Інкотермс 2020 (пункт 3 Специфікації). Згідно з пунктом 4 Специфікації строк поставки: протягом 3-х робочих днів з дати підписання специфікації.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що постачальник зобов`язаний:

- здійснити передачу товару покупцеві відповідно до розділу 4 договору (підпункт 3.1.1. договору);

- передати покупцю наступні документи на товар разом із товаром: рахунок, видаткову накладну, товарно-транспортні документи, копію сертифіката якості заводу - виробника товару, засвідчену постачальником. Фактом отримання покупцем документів у повному обсязі є підписання уповноваженим представником покупця на отримання товару видаткової накладної або товарно-транспортної накладної (підпункт 3.1.2. договору).

Згідно з пунктом 3.3.1. договору покупець зобов`язаний прийняти товар та оплатити його вартість в порядку, терміни, встановлені договором.

Відповідно до пункту 7.2. договору прийом - передача товару оформлюється видатковою накладною, або товарно-транспортною накладною, у випадку передачі товару перевізнику покупця.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем 20.03.2024 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 252 510 грн. 25 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 13 від 20.03.2024 на суму 252 510 грн. 25 коп., за якою відповідачу був поставлений такий товар:

1) труба 30х30х1,5 мм ст. 3 у кількості 1,683 т;

2) труба 25х25х1,5 мм ст. 3 у кількості 0,654 т;

3) труба 40х20х2 мм. ст. 3 у кількості 1,42 т (а.с. 14).

Товар, зазначений у видатковій накладній № 13 від 20.03.2024, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення. Видаткова накладна підписана позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень, отже підписанням видаткової накладної сторони підтвердили, що сторони зауважень та претензій стосовно виконання умов договору одна до одної не мають.

Суд також зауважує, що товар, визначений умовами договору (Специфікації № 1 до договору), у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаною видатковою накладною, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку покупця щодо здійснення розрахунків за поставлений товар.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності заперечень відповідача стосовно обсягів, строку, вартості та якості поставленого товару.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання від позивача товару за видатковою накладною № 13 від 20.03.2024 відповідачем також не заявлено.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов`язань за ним.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Так, у розділі 6 договору сторонами були визначені умови щодо оплати товару, зокрема:

- оплата товару здійснюється покупцем у безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів платіжним дорученням на поточний рахунок постачальника у строк, вказаний у специфікації до договору (пункт 6.1. договору);

- всі розрахунки за договором здійснюються у національній валюті України - гривні (пункт 6.2. договору);

- покупець здійснює оплату за договором на умовах і у терміни передбачені у відповідних специфікаціях до договору (пункт 6.3. договору);

- якщо специфікацією до договору на конкретну партію товару передбачена попередня оплата, постачальник має право поставити товар покупцю без попередньої оплати, при цьому покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар у повному обсязі в термін не пізніше 1-го банківського дня від дати поставки (пункт 6.4. договору);

- у разі поставки товару в більшій кількості ніж сторони погодили в специфікації, вартість різниці сплачується покупцем на розрахунковий рахунок постачальника протягом 2-х банківських днів з моменту підписання видаткової накладної, якщо інші терміни оплати не будуть узгоджені сторонами додатково (пункт 6.5. договору);

- моментом оплати є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений у договорі та/або рахунку-фактурі постачальника (пункт 6.6. договору).

Згідно з пунктом 5.5. договору термін оплати вказується у договорі, специфікації та в рахунках на оплату.

У відповідності до вказаних умов, у пункті 2 Специфікації сторони погодили такі умови оплати: покупець зобов`язується здійснити оплату вартості товару, передбаченою даною специфікацією, протягом 5-ти календарних днів з дня поставки товару.

Позивач посилається на те, що відповідачем були порушені зобов`язання за договором поставки № Н-4-24 від 19.03.2024 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем 20.03.2024 товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 252 510 грн. 25 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 8.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 26.03.2024 по 25.07.2024 в сумі 22 863 грн. 91 коп., а також, штраф у розмірі 20% від суми заборгованості, в сумі 50 502 грн. 05 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з квітня по червень 2024 року у сумі 7 622 грн. 85 коп., а також 3% річних за період прострочення з 26.03.2024 по 25.07.2024 у сумі 2 525 грн. 10 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було вказано вище, у Специфікації № 1 сторони погодили, що покупець зобов`язується здійснити оплату вартості товару, передбаченою даною специфікацією, протягом 5-ти календарних днів з дня поставки товару.

Враховуючи визначені у Специфікації № 1 порядок та строк оплати, граничним строком оплати поставленого за видатковою накладною № 13 від 20.03.2024 товару на загальну суму 252 510 грн. 25 коп. є 25.03.2024.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що доказів на підтвердження оплати поставленого позивачем за видатковою накладною № 13 від 20.03.2024 товару на суму 252 510 грн. 25 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 252 510 грн. 25 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з нормами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті за договором він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення заборгованості до дня фактичної оплати, сплачує заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також сплачує штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.

За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 8.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 26.03.2024 по 25.07.2024 в сумі 22 863 грн. 91 коп., а також, штраф у розмірі 20% від суми заборгованості, в сумі 50 502 грн. 05 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені (а.с. 9), проведеного позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені сума заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с. 9), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 22 863 грн. 91 коп.

Крім того, на підставі пункту 8.2 позивач нарахував та заявив до стягнення штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару (від суми заборгованості), в сумі 50 502 грн. 05 коп.

З приводу вказаних вимог суд зазначає таке.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу в сумі 50 502 грн. 05 коп. (252 510,25 х 20%) та встановлено, що він проведений у відповідності до умов договору та арифметично вірно.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення штрафу підлягають задоволенню в сумі 50 502 грн. 05 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з квітня по червень 2024 року у сумі 7 622 грн. 85 коп.

Здійснюючи перевірку розрахунку інфляційних втрат, судом враховано таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат (а.с. 9), проведеного позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені сума заборгованості та період нарахування інфляційних втрат, розрахунок проведено з урахуванням вказаної вище методики та арифметично вірно.

Враховуючи вказане, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с. 9), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 7 622 грн. 85 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 26.03.2024 по 25.07.2024 у сумі 2 525 грн. 10 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с. 9), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суму заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 2 525 грн. 10 коп.

При цьому судом під час прийняття рішення у даній справі проаналізовано фактичні обставин справи на предмет можливості застосування до них права суду на зменшення розміру штрафних санкцій, за наслідками чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (штрафу, пені).

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Між тим, суд звертає увагу, що:

- прострочення у даній справі суд розцінює як істотне, оскільки прострочення станом на момент прийняття рішення у справі складає майже 6 місяців;

- ступінь виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару складає 0%, товар ні у визначені договором строки ні в процесі розгляду справи навіть частково оплачений відповідачем не був;

- відповідач не навів суду жодного аргументу та не надав жодного пояснення з приводу причин неналежного виконання умов спірного договору;

- матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про майновий стан відповідача;

- сторони знаходяться в рівних економічних умовах та штрафні санкції є спірозмірними порівняно з допущеним відповідачем порушенням та його наслідками (навіть загальний розмір заявлених до стягнення нарахувань - пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних становить близько 30% від суми основного боргу);

- відсутність будь-яких об`єктивних поважних причин невиконання відповідачем зобов`язань за договором;

- інфляційні процеси в Україні: зростання загального рівня цін і зниження купівельної спроможності гривні за період прострочення;

- особливе значення порушення зобов`язань в умовах воєнного стану, під час якого суб`єкти господарювання додатково відчувають негативний вплив пов`язаний з військовою агресією (систематичні повітряні тревоги, аварійні та планові відключення електропостачання тощо), вплив яких перебуває поза волею учасників господарювання.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у даній справі.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 5 040 грн. 36 коп. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Нечипоренка Микити Сергійовича до Фізичної особи - підприємця Плужник Олени Петрівни про стягнення заборгованості за договором поставки № Н-4-24 від 19.03.2024 у загальному розмірі 336 024 грн. 16 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Плужник Олени Петрівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Нечипоренка Микити Сергійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 252 510 грн. 25 коп. - основного боргу, 22 863 грн. 91 коп. - пені, 50 502 грн. 05 коп. - штрафу, 7 622 грн. 85 коп. - інфляційних втрат, 2 525 грн. 10 коп. - 3% річних та 5 040 грн. 36 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 09.09.2024.

Суддя Ю.В. Фещенко