ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 вересня 2024 року Справа № 903/484/24

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Гандзілевська Яна Вікторівна

за відсутності представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/484/24 за позовом Фізичної особи-підприємця Лисенко Альони Василівни до Фізичної особи-підприємця Дружиніної Юліани Сергіївни про визнання недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію та стягнення 50000,00 грн моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2024 ФОП Лисенко А.В. надіслала до суду позовну заяву до ФОП Дружиніної Ю.С. , в якій просить суд:

1.Визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію фізичної особи-підприємця Лисенко Альони Василівни інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 та у грудні 2022 року фізичною особою-підприємцем Дружиніною Юліаною Сергіївною на інформаційному ресурсі мережі INTERNET на власній сторінці у Instagram Stories.

2. Стягнути з ФОП Дружиніною Юліани Сергіївни на користь фізичної особи-підприємця Лисенко Альони Василівни , у якості моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

3. Стягнути з ФОП Дружиніною Юліани Сергіївни на користь фізичної особи-підприємця Лисенко Альони Василівни сплачений судовий збір у розмірі 6056,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 20.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвала суду від 20.05.2024, яка була направлена рекомендованим листом на юридичну адресу відповідача ( АДРЕСА_1 ) повернута з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Строк для подання відзиву - до 12.06.2024 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

17.06.2024 позивача сформувала в системі "Електронний суд" клопотання, яким долучила до матеріалів справи відео файли, які підтверджують неправомірні дії Відповідача по справі. Просила провести підготовче засідання за відсутності Позивача по справі.

Ухвалою суду від 18.06.2024 розгляд підготовчого засідання відкладено на 02.07.2024 о 11:30 год.

01.07.2024 представник відповідача сформував в системі "Електронний суд" заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із необхідністю належної підготовки до справи, подання відзиву та письмових доказів з обгрунтуванням причин пропуску відповідного строку, оскільки між адвокатом Ульчаком Б.І. та відповідачем у справі 01.07.2024 укладено договір про надання правничої допомоги.

Ухвалою суду від 02.07.2024 продовжено строк підготовчого судового засідання на 30 календарних днів до 22.08.2024. Розгляд підготовчого засідання відкладено на 30.07.2024 о 11:00 год.

29.07.2024 позивач сформувала в системі "Електронний суд" клопотання, яким долучила до справи файли сертифікації та відповідності якості матеріалів ТМ "THE Mineral". Також, просила провести підготовче засідання за відсутності позивача у справі.

29.07.2024 представник відповідача сформував в системі "Електронний суд":

- відзив на позовну заяву, в якому просить суд поновити строк для подання відзиву щодо заявленого позову, з підстав пропуску такого строку з поважних причин, а саме: неотримання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем, укладенням договору про надання правової допомоги адвоката 01.07.2024, відкладенням підготовчого судового розгляду 02.07.2024, відпусткою адвоката в період з 03.07.24 по 28.07.24 з перебуванням останнього за кордоном. Просив у задоволенні позовних вимог ФОП Лисенко А.В. до ФОП Дружиніної Ю.С. про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відмовити в повному обсязі, оскільки вказаний спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки позивач не довів факту саме господарських договірних чи позадоговірних стосунків. Будь-які дописи в соціальних мережах виключно пов`язані з життєдіяльністю фізичних осіб, а не суб`єктів господарювання. Такі сторінки у мережах вказані особи ведуть саме як фізичні особи. Тому провадження у даній справі підлягає закриттю, у зв`язку із тим, що вказаний судовий спір не підвідомчий господарському суду Волинської області. Позивач не довів порушення свого цивільного права та інтересу, яким саме чином вказані публікації мають відношення до позивача, в чому полягає порушення його законних прав та інтересів. Позивач не довів, що вказані дописи поширені відповідачем у даній справі, достовірність та походження таких ксерокопій нібито таких письмових доказів у даній справі. Вказані дописи містять виключно суб`єктивну думку автора, не порушують нічию гідність та ділову репутацію, а лише застерігають заінтересованих осіб бути уважними та остерігатись неякісної продукції та пильнувати за своїм здоров`ям. Вказані дописи не містять жодної вказівки на конкретну продукцію, це не вбачається ні з долучених ксерокопій. Допущені висловлювання є оціночними судженнями, що не можуть бути спростованими.

-клопотання в якому просить суд відмовити у задоволенні клопотання про долучення доказу, а саме відеофайли від 17.06.2024, оскільки подані з пропуском строку, неподанням клопотання про поновлення строку на подання відповідного доказу. В подальшому сторона позивача через систему "Електронний суд" 29.07.2024 подала нове клопотання про долучення письмових доказів, водночас вказане клопотання також не містить клопотання про поновлення строку на подання доказів та обгрунтування причин неможливості подання таких доказів одночасно із поданням позовної заяви у справі. З врахуванням вказаних процесуальних аспектів просить у задоволенні клопотання від 29.07.2024 відмовити.

Ухвалою суду від 30.07.2024 клопотання представника відповідача про поновлення строку для подачі відзиву- задоволено. Поновлено відповідачу строк для надання відзиву визначеного в ухвалі суду від 20.05.2024. Запропоновано позивачу у п`ятиденний строк з дня отримання відзиву подати до суду відповідь на відзив із врахуванням вимог ст. 166 ГПК України, з урахуванням положень ч. 3-6 ст. 165 ГПК. Надати суду докази направлення відповіді на відзив з доданими до нього документами на адресу відповідача. В задоволенні клопотання позивача про долучення доказів від 15.06.2024 та від 28.07.2024 - відмовлено. Закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 03 вересня 2024 року о 11:15 год.

12.08.2024, 02.09.2024 та 03.09.2024 позивач сформувала в системі «Електронний суд» наступні документи:

1.Відповідь на відзив, в якому вказала, що позовна заява є обґрунтованою та доведеною тим, що в мережі інтернет на сторінку Instagram Відповідача, доступ до якої є вільним, в режимі відкритого доступу була розміщена недостовірна та неправдива інформація про продукцію Позивача у вигляді Instagram Stories. Вказана інформація не відповідає дійсності оскільки, будь-які твердження медичного висновку є такими, що не є недостовірними оскільки особа вважається винуватою у вчиненні злочину/правопорушення лише після прийняття відповідного обвинувального вироку/постанови суду що набрав законної сили, або спеціалізованого медичного висновку на продукцію. Відтак, за відсутності медичного висновку, або вироку суду по кримінальному провадженні, є повністю протиправними твердженнями про те, що пігменти виробництва Позивача «THE MINERAL» викликають онкологічні захворювання.

Зазначає, що позовна заява подана саме до господарського суду, так як юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Доводить, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Після публікації позивач тривалий час перебувала в негативному емоційно-психічному стані, викликаному внутрішньою напруженістю, втратою сну, що переросла в моральні страждання. Стан морального дискомфорту тривалий період часу не давав їй можливості повернутись до звичної роботи. Все це вплинули на її ділові відносини і нормальні життєві зв`язки з членами родини, сусідами, знайомими. Позивач змушена була витрачати свій час на обговорення неправдивої інформації з клієнтами та колегами по бізнесу замість збору коштів на потреби ЗСУ та благодійність. Всі вказані обставини стали їй суттєвою перешкодою по збору коштів на благодійні перерахування. Також вимушена витрачати власний час на отримання юридичної консультації, звернення до суду щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, та спростування недостовірної інформації. Зазначені негативні наслідки є суттєвими й істотними для її як для підприємця, але такі вчинки Відповідача не можуть перешкоджати їй у господарській та волонтерській діяльності, Відповідач по справі є достатньо заможною людиною і тому моральну шкоду я як Позивач оцінюю в 50000 грн.

2. Письмові пояснення.

3. Заяву про розгляд справи за відсутності позивача.

Представник позивача 03.09.2024 подав наступні документи:

1.Заяву, в якій просить суд долучити до матеріалів справи відповідь на електронний лист на адвокатський запит особи, яка розмістила в мережі Instagram допис щодо невідповідності продукту THE Mineral NR3 та долучені копію звернення про проведення лабораторного дослідження вказаної продукції в силу скарг споживачів та відповідь з результатами лабораторного дослідження з відповідним перекладом. Про вказані докази на стадії підготовчого судового засідання сторона відповідача інформувала суд, а саме що не отримано відповіді на запит з відповідними копіями документів. З огляду на це просить суд поновити процесуальний строк на подання таких доказів та долучити останні до справи.

2. Заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги заперечує. Просить суд покласти на сторону позивача витрати про правову допомогу адвоката в розмірі 20000,00 грн докази чого будуть надані у визначений процесуальний законом строк.

Щодо поновлення строку для надання доказів, судом враховано наступне.

Про вказані докази на стадії підготовчого судового засідання сторона відповідача інформувала суд, а саме, що не отримано відповіді на запит з відповідними копіями документів і що дані документи будуть долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Порядок вирішення питань, що виникають у зв`язку з поновленням та продовженням процесуальних строків визначено статтею 119 ГПК України.

Частиною 1 статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи (ч.2 та ч.3 ст. 119 ГПК України).

Разом з тим, суд зазначає, що згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012). Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків.

Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою дотримання розумного строку, суд вважає за необхідне поновити відповідачу строк для подання відповіді на запит.

У визначений судом день та час сторони своїх представників в засідання суду не направили.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з доводів позивача, у грудні 2022 року та 12 січня 2024 фізичною особою-підприємцем Дружиніною Юліаною Сергіївною поширена неправдива інформація на інформаційному ресурсі мережі ІНТЕРНЕТ на власній сторінці у Instagram Stories.

12.01.2024 ФОП Дружиніною Ю.С. змонтовано та оприлюднено відео тривалістю 0,33 хв. у якому Відповідачем оприлюднено інформацію, яка немає жодного документального підтвердження.

Зазначає, що Відповідач оприлюднила відео у образливій формі про продукцію «ТНЕ МІNERAL» для індустрії краси, яку позивач, як виробник самостійно реалізує в Україні починаючи з 2021 року. Тривалість першого відеоролика склала 0,38 хв. У цьому відео Відповідачка образила Позивачку тим, що вона зазначила у дописі: назву продукції з використанням літери «Z», у той час коли починаючи з лютого 2022 року, з початку повномасштабного вторгнення росіян в Україну, використання цього символу заборонено на законодавчому рівні України.

Вказує, що цей допис образив позивачку і як громадянина України, і як волонтерку, яка допомагає військовим захисникам на протязі всього часу агресії росіян шляхом придбання автомобілів та іншого обладнання для військових.

Зазначає, що відповідачка ображала позивачку, як виробника, як підприємця, і у другому відео безпідставно стверджувала, що пігменти виробництва «ТНЕ МІNERAL» - викликають онкологічні захворювання.

Вважає, що цією ганебною публікацією відповідачка завдала позивачу професійній репутації значну шкоду.

Станом на день другої публікації у січні 2024 року на сторінку Instagram Відповідача було підписано 388 тис. підписників. Вважає, що цей відеоролик від 12 січня 2024 року переглянула велика кількість користувачів та працівників індустрії краси в Україні та у світі в цілому.

Вказує, що після публікації цього відеоролика, позивачка і досі отримує велику кількість листів, повідомлень та запитань від клієнтів, колег по бізнесу, щодо інформації зазначеної у січні 2024 року на сторінці Instagram Відповідача.

Свою позовну заяву вважає обґрунтованою тим, що в мережі інтернет на сторінку Instagram Відповідача, доступ до якої є вільним, в режимі відкритого доступу була розміщена недостовірна та неправдива інформація про продукцію Позивача у вигляді Instagram Stories. Вказана інформація не відповідає дійсності оскільки, будь-які твердження медичного висновку є такими, що не є недостовірними оскільки особа вважається винуватою у вчиненні злочину/правопорушення лише після прийнятті відповідного обвинувального вироку/постанови суду що набрав законної сили, або спеціалізованого медичного висновку на продукцію.

Відтак, за відсутності медичного висновку, або вироку суду по кримінальному провадженні, є повністю протиправним твердженнями про те, що пігменти виробництва Позивача «ТНЕ МІNERAL» викликають онкологічні захворювання.

Вважає, що протиправними діями Відповідача, позивачу заподіяно моральної шкоди. Після публікації неправдивої інформації позивач тривалий час перебувала в негативному емоційно- психічному стані, викликаному внутрішньою напруженістю, втратою сну, що переросла в моральні страждання. Стан морального дискомфорту тривалий період часу не давав можливості повернутись до звичної моєї роботи. Все це вплинули на ділові відносини і нормальні життєві зв`язки з членами родини, сусідами, знайомими. Змушена була витрачати свій час на обговорення неправдивої інформації з клієнтами та колегами по бізнесу, замість збору коштів на потреби ЗСУ та благодійність. Всі вказані обставини стали суттєвою перешкодою у роботі та у діяльності по збору коштів на благодійні перерахування. Позивач вимушена витрачати власний час на отримання юридичної консультації, звернення до суду щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, та спростування недостовірної інформації.

Зазначені негативні наслідки є суттєвими й істотними для позивача як для підприємця, а вчинки Відповідача не можуть перешкоджати позивачу у господарській та волонтерській діяльності, вказує, що відповідач по справі є достатньо заможною людиною і тому моральну шкоду, Позивач оцінила в 50000 грн.

Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Вказаному праву, однак, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, інформацію (стаття 68 Конституції України) (постанови Верховного Суду від 04.10.2023 у справі №521/3841/21, від 18.09.2023 у справі №757/48574/20-ц, від 12.09.2023 у справі № 932/6882/21).

Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі по тексту - Закон №2657-XII) регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації. Інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (абзац 4 статті 1 Закону №2657-XII).

У статті 200 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 2 Закону №2657-XII, основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 5 вказаного Закону визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (стаття 7 Закону №2657-XII).

Згідно із статтею 20 Закону №2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

У відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини 1 статті 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.

Частиною першою статті 94 ЦК України передбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Частиною другою статті 34 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) передбачено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Отже, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Суд зазначає, що праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/13849/21).

При цьому згідно зі статтею 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Суб`єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною. Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються Законами України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ЗУ «Про телебачення і радіомовлення», ЗУ «Про інформаційні агентства» та інші.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08.07.1986).

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження, необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі "Бразільє проти Франції" від 11.04.2006), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ "Патурель проти Франції" від 22.12.2005, "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02.06.2016).

Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ у справі "Де Хаес і Гійселс проти Бельгії" від 24.02.1997).

Отже, за змістом наведених положень чинного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, і пов`язане із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Виходячи з викладеного, при вирішенні спору, предметом якого є захист ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені у тому числі за допомогою мережі "Інтернет" з метою задоволення суспільного інтересу, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями в інформації, що викладалася у спірній публікації. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 918/132/20).

Суд звертає увагу, що при вирішенні спору про визнання недостовірною та спростування інформації підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20).

Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Стаття 22 Закону №2657-XII визначає, що масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб.

Інформація, яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації.

Водночас, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням (постанови Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 693/1278/21, від 01.11.2023 у справі № 357/1235/22 та інші).

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону №2657-XII оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За загальним правилом, відповідно до частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд зазначив, що для позивача діє загальний тягар доведення позову, зокрема факту поширення недостовірної інформації та недостовірність цієї інформації (постанова від 11.10.2023 у справі № 758/13555/21).

Водночас, оскільки відповідно частини другої статті 302 ЦК України особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності, на відповідачеві, який поширює інформацію або відповідальний за її поширення (твердження про факти), лежить обов`язок довести, які вчинялися заходи, щоб переконатися в достовірності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) рішення у справі «Lingens v. Austria» від 08.07.1986 (заява № 9815/82) зауважується, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

У цій справі ЄСПЛ вказав: «Свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, є однією з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе» (пункт 41 рішення).

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істинною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування (постанова Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 910/2441/22).

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи, що факт є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (постанови Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/13556/18, від 21.11.2019 у справі №927/791/18, від 18.03.2021 у справі № 927/791/18).

Відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, зокрема, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України).

За приписами частин 1, 4, 6, 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).

Недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією і саме на відповідача у такій категорії спорів покладено обов`язок довести її достовірність. Позивач має право, а не обов`язок подати докази недостовірності поширеної інформації та повинен довести тільки факт її поширення відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача.

Послідовна та стала правова позиція щодо предмета дослідження та суб`єкта доказування у цій категорії справ при застосуванні положень статті 277 ЦК України висловлена Верховним Судом у постановах від 20.11.2019 зі справи № 910/7978/18, від 03.09.2019 зі справи № 920/593/18, від 18.03.2020 зі справи № 910/8347/19, від 11.02.2021 зі справи № 917/527/18, від 18.03.2021 зі справи № 910/12445/19, від 07.04.2021 зі справи № 910/1255/20.

Верховний Суд звертає увагу на те, що він неодноразово і послідовно викладав правову позицію щодо юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист, зокрема ділової репутації юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин, як: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі №905/902/20).

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні, також про це зазначено і у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №910/15148/17 та від 19.07.2018 у справі № 910/5117/17.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з положеннями статей 277, 302 ЦК України та 74 ГПК України позивач повинен довести факт поширення відповідачем інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації (пункт 36 постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20).

Суд вказує, що поширена інформація не вважається автоматично недостовірною, і позивач несе тягар доведення обґрунтованості свого позову за загальним правилом, включаючи підтвердження недостовірності поширеної інформації. Натомість відповідач в обґрунтування своїх заперечень, щоб спростувати аргументи позивача про недостовірність, має обов`язок довести, які заходи вчинялися, щоб переконатися в достовірності, та надати відповідні докази, які на його переконання свідчать про достовірність поширеної інформації.

Суд звертає увагу, що у позовній заяві відсутня чітка правова аргументація позовних вимог, не вказано в чому саме полягало порушення ділової репутації відповідача, не надано суду та не долучено до позовної заяви доказів на підтвердження його доводів, а також, у позовних вимогах не вказується спосіб, яким мають бути спростовані вимоги.

Із словесного виразу «Дівчонки, також зверніть увагу на наше упакування. Виготовлено в Україні і наші мінерали реально вони найкращі. Ми тестували і пропробували всі пігменти, які тільки є на ринку України. Наша упаковка просто неперевершена, наш дизайнер дуже постарався, зробив нам рожеве золото. Тому що має бути не тільки якість, а й гарно. Багато хто знає наших… єєє… хейтерів які завжди виїзжають на чужому успіху. Подивіться просто на цю упаковку, ну блін, ну це як міндобриво. Дівчата, будьте завжди там, де гарно. Ми працюємо з красою» та «Так, а саме це відео буде для клієнтів. Зверніть увагу на бутилочку. Це саме ті пігменти, якими заборонено працювати. Це сама дешева і звичайна сировина китайська. Така баночка коштує два долари. Тому, дивіться що вводять вам в шкіру. Як бачите, зараз виставлять висновок - вони провокують онкозахворювання. Тому, дівчата, вони в мене є, тому що я їх розбирала, дивилася їхні склади і при вас їх викидаю. Не працювала, працювати не буду» не вбачається конкретного висновку про причетність позивача до будь-якої протизаконної або злочинної діяльності. Вказані вирази є оціночним судженням, оскільки як самостійно, так і в поєднанні із іншою інформацією не містить тверджень про позивача та її продукцію.

Визначення терміну «ділова репутація» наведено у пункті 26 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664-III (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства.

Позивачем у порядку, передбаченому положеннями статей 74, 76-77 ГПК України не доведено, що дії відповідача шляхом розміщення Інформації на сторінці Instagram призвели до втрат немайнового характеру (принизили ділову репутацію або були вчинені з метою зниження престижу, чи підрив довіри до діяльності позивача).

Позивач доводить, що відповідач на сторінці Instagram у мережі Інтернет оприлюднила інформацію а саме «Z mineral», у той час коли в з лютого 2022, з початку повномаштабного вторгнення росіян в Україну, використання цього символу заборонено на законодавчому рівні. Розміщення спірної інформації на сторінці Instagram, який належить відповідачу, підтверджує роздруківками сторінок з нього.

За приписами частини 2 статті 29 Закону №2657-XII предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

В умовах воєнного стану асоціювання певної фізичної або юридичної особи з країною-агресором, безумовно, має негативний характер, особливо якщо йдеться про співпрацю з країною-агресором чи сприяння їй у будь-якій формі.

Вислови про пов`язаність суб`єкта господарювання з країною-агресором здатні завдати шкоди його діловій репутації, викликати негативні конотації у контрагентів, споживачів, ворожий настрій у суспільстві, а тому виклад відповідної інформації слід здійснювати обачно, спираючись на обставини, що підтверджуються доказами, мають високий ступінь достовірності та вірогідності, є взаємоузгодженими й достатніми.

Разом з цим, як слідує з долученого позивачем скрін -фото (а.с.9) із зазначенням «Z mineral», з останнього не можливо встановити достовірність та походження, а отже є неналежним доказом у справі. Також судом враховано, що на долучених позивачем скрін-фото (а.с.8-10) відсутнє посилання (відмітка) саме на позивача ФОП Лисенко А.В. , тоді як є посилання на сторінки: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3

Також, судом враховано, що представником відповідача було подано відповідь на адвокатський запит особи, яка розмістила в мережі Іnstagram ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) допис щодо невідповідності продукту THE Mineral NR3, з якого слідує:

«У відповідь на ваш запит я додаю одну зі скарг, отриманих нашім відділом контролю якості щодо незаконних пігментів, які використовуються в Європі під назвою «Мінерал». Наш уповноважений представник, пані ОСОБА_4 , поінформувала нас про цю ситуацію та судові процеси, які тривають в Україні. 3 дозволу вищих інстанцій і мого особистого схвалення пані Толлінгер було надано право опублікувати інформацію про цю ситуацію в січні 2024 року на платформах соціальних мереж і на форумах майстрів перманентного макіяжу та татуювань. Ця інформація не є конфіденційною; Навпаки, він покликаний попередити громадян Європейського Союзу про потенційну небезпеку використання цього пігменту Пігменти під торговою маркою «Мінерал» не пройшли лабораторні випробування, які вимагаються параграфом 15 Регламенту НЕАСН (ЄС) № 1907/2006 зі змінами до 2020/2081 Пігменти «THE Mineral» містять ароматичні аміни, кобальт та інші метали, які не відповідають європейським стандартам RЕАСН. Зараз у Чехії триває розслідування щодо бренду «THE Mineral», деталі якого не розголошуються через тривалість процесу. Також розглядається можливість включити бренд «THE Mineral» до європейської системи оповіщення RАРЕХ (що призведе до повної заборони на використання цих пігментів для процедур, пов`язаних із пересадкою цього матеріалу на шкіру людини). Також триває розслідування незаконного ввезення цих пігментів до Європейського Союзу. Згідно з наданою нам інформацією та скріншотами із соцмереж, нелегальне ввезення цих пігментів до країн ЄС було здійснено після офіційної заборони на використання цього бренду та ввезення таких пігментів на території ЄС. Ми можемо надати лише ті документи, які безпосередньо стосуються вашого судового розгляду. Це і скарга, яку нам надіслали з Чехії, і лабораторні дослідження, надані Чеською санітарно- епідеміологічною станцією. Ми не можемо розкрити наші лабораторні дані через триваючі судові процеси в Австрії (центральний офіс для подання та розгляду скарг) і Фінляндії (головний офіс для прийняття рішень, пов`язаних з RЕАСН, ЕСНА та RАРЕХ). Якщо у вас виникли запитання, будь ласка, зв`яжіться безпосередньо зі мною або пані ОСОБА_4 Вона має повну владу в цьому питанні, оскільки цей процес перебуває під її контролем із грудня 2023 року».

Як слідує з висновку лабораторного дослідження, продукт не може бути проданий в ЄС, оскільки він не відповідає директиві RЕАСН (ЄС) 1907/2006, тому продукт повинен бути вилучений з асортименту перманентного макіяжу і не може бути використангий (а.с.78).

Судом встановлено, що позивач не довів порушення свого цивільного права та інтересу, яким саме чином вказані публікації мають відношення до позивача, в чому полягає порушення його законних прав та інтересів. Вказані дописи містять виключно суб`єктивну думку автора, не порушують гідність та ділову репутацію, а лише застерігають заінтересованих осіб бути уважними та остерігатись неякісної продукції та пильнувати за своїм здоров`ям. Вказані дописи не містять жодної вказівки на конкретну продукцію, ні на його виробника. Допущені висловлювання є оціночними судженнями, що не можуть бути спростованими.

Щодо моральної шкоди у розмірі 50000, 00 грн, судом враховано наступне.

Суд зазначає, що моральну шкоду, завдану юридичній особі, можна охарактеризувати як втрату немайнового характеру, що настала у зв`язку з приниженням її ділової репутації, що може полягати у посяганні на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, а так само вчинення інших дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Юридична особа може вимагати відшкодування моральної шкоди у випадках, коли вона може довести, що така шкода була заподіяна їй внаслідок негативних явищ у вигляді незаконних дій або бездіяльності інших осіб. Для підтвердження факту моральної шкоди та визначення розміру компенсації можуть бути використані різні докази, зокрема, документальні докази, свідчення свідків, експертні висновки та інші.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:

- наявність такої шкоди,

- протиправність діяння її заподіювача,

- наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та

- вина останнього в її заподіянні.

Лише наявність та доведеністю всіх 4 елементів такої типової для правопорушення формули дає право на відшкодування моральної шкоди.

Позивач у позовній заяві не приводить жодного документального підтвердження завдання йому моральної шкоди, незаконності дій чи бездіяльності відповідача, наслідків завдання моральної шкоди позивачу, причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача і створеним дискомфортом і напруженістю у роботі.

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги вищевказане, суд вбачає наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з покладенням на позивача судових витрат.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору впливу не мають.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

в задоволені позову Фізичної особи-підприємця Лисенко Альони Василівни до Фізичної особи-підприємця Дружиніної Юліани Сергіївни про визнання недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію та стягнення 50000,00 грн моральної шкоди, відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 05.09.2024.

Суддя І. О. Гарбар