ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2024 р. Справа№ 910/19816/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевчук С.Р.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 (повний текст складено та підписано 01.04.2024) (суддя Чебикіна С.О.)

у справі №910/19816/23

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 137431,20 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про стягнення 137431,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу №688/767/11 від 01.06.2011 не розрахувався за надані послуги, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 64764,88 грн, 3% річних у розмірі 10124,66 грн, інфляційні втрати у розмірі 41474,36 грн, пеню у розмірі 11352,56 грн та штраф 15% від суми заборгованості у розмірі 9714,74 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23 позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 137431,20 грн задоволено. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» 64764,88 грн основного боргу, 10124,66 грн 3% річних, 41474,36 грн інфляційних втрат, 11352,56 грн пені, 9714,74 грн штрафу та 2684,00 грн судового збору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд керувався наданими сторонами доказами, за якими позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача, тоді як, останній належними доказами не спростував заявлені позивачем вимоги. Оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, це є наслідком задоволення позову. Окрім того, місцевий господарський суд ухвалюючи рішення у даній справі дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності по вимогах про стягнення штрафних та компенсаційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23, Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд першої інстанції не належним чином дослідив матеріали справи, а тому прийшов до передчасних висновків, так, як зауважує відповідач, позивач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання в частині своєчасного виставлення та вручення рахунків на оплату відповідачу, у зв`язку з чим, відповідач фактично був позбавлений можливості своєчасно та у повному розмірі сплатити надані позивачем послуги. Поряд з тим, суд першої інстанції належним чином не дослідив тої обставини, що зазначена позивачем у відповіді на відзив, як уповноважена особа відповідача - Драмарчук Людмила не є співробітником відповідача, а тому і не мала права одержувати виставлені позивачем рахунки на оплату.

Відповідач у поданій скарзі також не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування наслідків сплину строків позовної давності в частині стягнення неустойки, так, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції було заявлено про сплив позовної давності щодо заявленого розміру неустойки, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість включала в себе пеню за період майже шість років, то на думку відповідача до заявленого розміру та періоду неустойки слід застосувати спеціальний строк позовної давності, який перехідними положеннями Цивільного кодексу України не регулюється, а відтак не може бути продовжений на час дії карантину. Окрім того, відповідачем заявлялась позовна давність у три роки до вимог про стягнення компенсаційних втрат передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак суд першої інстанції даний довід відповідача під час ухвалення оскаржуваного рішення не врахував та не відхилив.

Разом з тим, відповідач у поданій апеляційній скарзі виклав клопотання про зменшення розміру неустойки до 1 гривні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

18.04.2024 року матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2024 року передані колегії суддів у складі: Шевчук С.Р. - головуючий суддя, Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/19816/23; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23; розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 20.05.2024.

Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та вирішення справи.

Позиції учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 по справі № 910/19816/23 - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15.07.2011 року між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - підприємство) та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - розповсюджувач) було укладено договір на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядженнями (-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва №688/767/11 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу(-ів) (далі - РЗ), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва (далі - Право тимчасового користування), за умов повного дотримання Розповсюджувачем цього Договору та Порядку розміщення реклами в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22 вересня 2011 року № 37/6253, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок), а Розповсюджувач зобов`язується користуватися наданим йому Правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього Договору перераховувати плату за Право тимчасового користування виключно на поточний рахунок Підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов`язки за цим Договором та не зловживати наданими Розповсюджувачу правами.

Адресні програми є невід`ємною частиною цього договору. У разі внесення змін до відповідної адресної програми, підприємство оформлює адресну програму в новій редакції або зміни до відповідної адресної програми. Розповсюджувач зобов`язаний підписати відповідну адресну програму, зміни до неї, що оформлюються підприємством на підставі встановлених пріоритетів, наданих розповсюджувачу дозволів, внесення змін до дозволів або скасування відповідних пріоритетів та дозволів, протягом трьох робочих днів з моменту встановлення відповідних пріоритетів, надання чи скасування дозволів на розміщення зовнішньої реклами чи внесення відповідних змін (п. 3.6 договору).

Пунктом 5.2.3 договору встановлено, що розповсюджувач зобов`язаний не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, отримувати та сплачувати рахунки за Право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

Згідно з пункту 6.1 договору сторони домовились, що ціною цього договору є плата за право тимчасового користування, розрахована згідно вимог Порядку, цього договору, згідно встановлених за розповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних програмах.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що розмір плати за право тимчасового користування встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та нараховується підприємством відповідно до вимог порядку та умов цього договору.

У відповідності до пункту 6.3 договору, підставою для нарахування плати за право тимчасового користування є відповідні рішення робочого органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з пункту 6.6 договору плата за право тимчасового користування нараховується підприємством щомісячно та перераховується Розповсюджувачем зовнішньої реклами (відповідачем) не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним виключно на поточний рахунок Підприємства, в розмірах, значених Підприємством в рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє Розповсюджувача зовнішньої реклами від здійснення плати за Право тимчасового користування.

Згідно з пункту 6.7 договору рахунок підприємства із наведеним в ньому розрахунком розміру плати за Право тимчасового користування підтверджує факт надання права тимчасового користування у відповідному розрахунковому періоді та підлягає сплаті у встановленому цим договором порядку. Зазначений рахунок одночасно є актом приймання-передачі згідно цього договору за відповідний розрахунковий період.

Умовами пункту 6.8 договору визначено, що плата визначається за такою формулою: Рп = S* Бт*kз*kд, де Рп - розмір плати (у гривнях за місяць); S - площа рекламного засобу (в кв.м.); Бт - базовий тариф, що відповідає виду РЗ та визначається на підставі відповідного розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); kз - зональний коефіцієнт; kд - додатковий коригуючий коефіцієнт, що враховує особливості розміщення РЗ, визначається згідно з відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), застосовується на підставі актів обстеження місць розміщення РЗ та застосовується строком на один місць, після чого проводиться повторне обстеження.

Даний договір вступає в юридичну силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє щодо кожного місця розміщення РЗ, протягом строку дії встановленого пріоритету та/або дозволу. Припинення пріоритету або дозволу щодо окремого місця для розміщення РЗ, у разі наявності у розповсюджувача інших діючих пріоритетів та/або дозволів, не тягне за собою припинення цього договору в цілому (пункту 8.1. договору).

Пунктом 8.2 договору встановлено, що він припиняється внаслідок скасування (припинення) усіх дозволів, наданих розповсюджувачу, втрати (скасування) пріоритету на місце розміщення РЗ, у разі, якщо на ці місця пріоритет надано не було; не переоформлення дозволу у встановлених законодавством випадках та порядку; в інших випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу було надано право на розміщення реклами за адресами: Голосіївський район, проспект Голосіївський, буд. 70 (дозвіл №31427-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Печерський район, вул. Кудрі Івана, буд. 36 (дозвіл №31241-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Печерський район, бульвар Лесі Українки, буд. 34 (дозвіл №31180-12, строк дії з 15.01.2013 по 14.01.2018); Печерський район, вул. Інститутська, буд. 17/5 (дозвіл №30678-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Голосіївський район, вул. Академіка Заболотного, буд. 20-а (дозвіл №30627-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Голосіївський район, просп. 40-річчя Жовтня, 130/57 (дозвіл №30616-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Голосіївський район, просп. 40-річчя Жовтня, 118/1 (дозвіл №30615-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Дніпровський район, бульвар Перова, 40 (дозвіл №30613-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Дніпровський район, бульвар Перова, 5 (дозвіл №30579-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Деснянський район, вул. Жукова маршала, 29 (дозвіл №30578-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Подільський район, вул. Волоська, 32/34 (дозвіл №30577-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Шевченківський район, вул. Некрасівська, 1 (дозвіл №30524-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Голосіївський район, вул. Васильківська, 23/16 (дозвіл №30423-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Дніпровський район, вул. Раскової Марини, 19 (дозвіл №30403-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Дніпровський район, вул. Луначарського, 24 (дозвіл №30211-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Подільський район, вул. Фрунзе, 129 (дозвіл №30090-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Шевченківський район, бульвар Тараса Шевченка, 58 (дозвіл №30089-12, строк дії з 17.01.2013 по 16.01.2018); Оболонський район, вул. Тимошенка маршала, 29 (дозвіл №28204-11, строк дії з 15.01.2013 по 14.01.2018); Дарницький район, вул. Ахматової, буд. 14а (дозвіл №33919-13, строк дії з 23.10.2013 по 22.10.2018); Печерський район, вул. Щорса, буд. 33 (дозвіл №38437-13, строк дії з 23.10.2013 по 22.10.2018); Печерський район, вул. Щорса, буд. 33 (дозвіл №38438-13, строк дії з 23.10.2013 по 22.10.2018); Шевченківський район, бульвар Тараса Шевченка, 58 (дозвіл №33484-13, строк дії з 07.10.2013 по 06.10.2018); Шевченківський район, вул. Леонтовича, буд. 1 (дозвіл №38852-13, строк дії з 11.01.2014 по 10.01.2019); Шевченківський район, вул. Леонтовича, буд. 1 (дозвіл №38853-13, строк дії з 11.01.2014 по 10.01.2019); Подільський район, вул. Хорива, буд. 1 (дозвіл №38919-13, строк дії з 11.01.2014 по 10.01.2019); Шевченківський район, вул. Пушкінська, 25 (дозвіл №38920-13, строк дії з 06.12.2013 по 05.12.2018); Подільський район, вул. Межигірська, буд. 17 (дозвіл №40722-14, строк дії з 21.10.2014 по 20.10.2019); Шевченківський район, вул. Ярославів Вал, 21/20 (дозвіл №41973-14, строк дії з 12.11.2014 по 11.11.2019); Шевченківський район, вул. Михайлівська, буд. 18А (дозвіл №41974-14, строк дії з 21.04.2015 по 20.04.2020); Солом`янський район, бульвар Чоколівський, буд. 22 (дозвіл №41975-14, строк дії з 27.10.2014 по 26.10.2019); Печерський район, вул. Басейна, 12/1-2 (дозвіл №41976-14, строк дії з 21.10.2014 по 20.20.2019); Дніпровський район, вул. Червоногвардійська, буд. 8 (дозвіл №49103-15, строк дії з 31.08.2018 по30.08.2021); Шевченківський район, вул. Лагерна, 46/48 (дозвіл №64637-17, строк дії з 05.02.2018 по 04.02.2023); Печерський район, вул. Мечникова, 10/2 (дозвіл №64747-17, строк дії з 26.03.2018 по 25.03.2023); Печерський район, вул. Шота Руставелі, 24 (дозвіл №65866-18, строк дії з 14.06.2018 по 13.06.2023); Печерський район, вул. Шота Руставелі, 24 (дозвіл №65867-18, строк дії з 14.06.2018 по 13.06.2023); Оболонський район, вул. Вишгородська, 26/2 (дозвіл №66659-18, строк дії з 25.09.2018 по 24.09.2023); Оболонський район, вул. Вишгородська, 26/2 (дозвіл №66660-18, строк дії з 03.09.2018 по 02.09.2023); Оболонський район, вул. Тимошенка маршала, буд. 19 (дозвіл №66658-18, строк дії з 14.05.2018 по 13.05.2023); Дніпровський район, вул. Сверстюка Євгена (Раскової Марини), 19 (дозвіл №66840-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Деснянський район, вул. Жукова маршала, буд. 29 (дозвіл №66835-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Дніпровський район, вул. Сверстюка Євгена (Раскової Марини), 19 (дозвіл №66834-18, строк дії з 07.06.2018 по 06.06.2023); Голосіївський район, проспект Повітрофлотський, 50/2 (дозвіл №66833-18, строк дії з 03.09.2018 по 02.09.2023); Оболонський район, вул. Вишгородська, 26/2 (дозвіл №66832-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Деснянський район, вул. Жукова маршала, буд. 29 (дозвіл №66831-18, строк дії з 07.06.2018 по 06.06.2023); Дніпровський район, вул. Сверстюка Євгена (Раскової Марини), 19 (дозвіл №66830-18, строк дії з 07.06.2018 по 06.06.2023); Голосіївський район, вул. Васильківська, 23/16 (дозвіл №66780-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Деснянський район, вул. Жукова маршала, буд. 29 (дозвіл №66836-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Голосіївський район, проспект Голосіївський (40-річчя Жовтня), 70 (дозвіл №66924-18, строк дії з 26.07.2018 по 25.07.2023); Дніпровського району, вул. Шептицького Андрея Митрополита (Луначарського), 10 (дозвіл №67200-18, строк дії з 03.09.2018 по 02.09.2023); Дніпровського району, вул. Шептицького Андрея Митрополита (Луначарського), 10 (дозвіл №67207-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Оболонський район, вул. Героїв Дніпра, 21 (дозвіл №66945-18, строк дії з 26.07.2018 по 25.07.2023); Оболонський район, вул. Героїв Дніпра, 21 (дозвіл №67453-18, строк дії з 09.08.2018 по 08.08.2023); Солом`янський район, вул. Борщагівська, 128 (дозвіл №67454-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Дніпровський район, бульвар Перова, 40 (дозвіл №67455-18, строк дії з 23.08.2018 по 22.08.2023); Голосіївський район, вул. Велика Васильківська (Червоноармійська), 80 (дозвіл №67650-18, строк дії з 11.09.2018 по 10.09.2023); Голосіївський район, вул. Велика Васильківська (Червоноармійська), 80 (дозвіл №67652-18, строк дії з 11.09.2018 по 10.09.2023); Подільський район, вул. Кирилівська (Фрунзе), 129 (дозвіл №67653-18, строк дії з 11.09.2018 по 10.09.2023); Дарницький район, вул. Драгоманова, 40-е (дозвіл №69146-18, строк дії з 05.12.2018 по 04.12.2023); Голосіївський район, вул. Саксаганського, 28 (дозвіл №70822-19, строк дії з 08.04.2019 по 07.04.2024); Голосіївський район, вул. Саксаганського, 28 (дозвіл №70823-19, строк дії з 08.04.2019 по 07.04.2024); Подільський район, вул. Кирилівська (Фрунзе), 115/1 (дозвіл №71884-19, строк дії з 30.08.2019 по 29.08.2024); Оболонський район, вул. Тимошенка маршала, 29 (дозвіл №71462-19, строк дії з 29.05.2019 по 28.05.2024); Солом`янський район, вул. Борщагівська, 128 (дозвіл №71598-19, строк дії з 07.05.2019 по 06.05.2024); Голосіївський район, вул. Саксаганського, 61/17 (дозвіл №72252-19, строк дії з 24.07.2019 по 23.07.2024); Голосіївський район, вул. Саксаганського, 61/17 (дозвіл №72244-19, строк дії з 24.07.2019 по 23.07.2024); Дарницький район, вул. Зарічна, 1-г (дозвіл №72509-19, строк дії з 15.07.2019 по 14.07.2024); Подільський район, вул. Данченка Сергія, 3 (дозвіл №72508-19, строк дії з 15.07.2019 по 14.07.2024); Дарницький район, вул. Зарічна, 1-г (дозвіл №72505-19, строк дії з 15.07.2019 по 14.07.2024); Печерський район, бульвар Дружби народів, 25 (дозвіл №72308-19, строк дії з 30.08.2019 по 29.08.2024); Печерський район, бульвар Дружби народів, 25 (дозвіл №72307-19, строк дії з 24.07.2019 по 23.07.2024); Голосіївський район, вул. Саксаганського, 61/17 (дозвіл №72259-19, строк дії з 24.07.2019 по 23.07.2024); Дніпровський район, бульвар Перова, 54 (дозвіл №72257-19, строк дії з 12.08.2019 по 11.08.2024); Печерський район, вул. Кудрі Івана, буд. 36 (дозвіл №72689-19, строк дії з 11.09.2019 по 10.09.2024).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, сторонами було погоджено адресні програми на пріоритет та на право тимчасового користування: № 163 від 17.01.2014, № 165 від 17.01.2014, № 166 від 17.01.2014, № 167 від 23.01.2014, № 167 від 23.01.2014, № 168 від 31.01.2014, № 169 від 17.01.2014, № 170 від 17.01.2014, № 172 від 23.01.2014, № 173 від 28.01.2014, № 175 від 23.10.2014, № 176 від 12.02.2014, № 177 від 10.02.2014, № 179 від 31.01.2014, № 180 від 19.02.2014, № 181 від 28.02.2014, № 184 від 30.04.2014, № 186 від 05.05.2014, № 187 від 14.07.2014, № 189 від 05.08.2014, № 191 від 12.09.2014, № 192 від 16.09.2014, № 197 від 06.11.2014, № 198 від 13.11.2014, № 199 від 13.11.2014, № 200 від 03.12.2014, № 201 від 30.04.2015, № 202 від 07.05.2015, № 203 від 18.05.2015, № 205 від 30.07.2015, № 207 від 16.08.2016, № 208 від 16.08.2016, № 209 від 29.09.2016, № 209 від 29.09.2016, № 210 від 16.11.2016, № 211 від 16.11.2016, № 213 від 11.01.2017, № 215 від 14.04.2017, № 217 від 08.09.2017, № 218 від 08.09.2017, № 219 від 18.09.2017, № 220 від 14.09.2017, № 221 від 06.10.2017, № 222 від 06.10.2017, № 223 від 06.10.2017, № 224 від 30.10.2017, № 225 від 10.11.2017, № 226 від 10.11.2017, № 227 від 15.11.2017, № 228 від 10.11.2017, № 229 від 07.12.2017, № 230 від 29.11.2017, № 231 від 14.12.2017, № 232 від 14.12.2017, № 233 від 14.12.2017, № 234 від 14.12.2017, № 235 від 14.12.2017, № 236 від 15.12.2017, № 237 від 15.12.2017, № 238 від 20.12.2017, № 239 від 09.01.2018, № 240 від 22.01.2018, № 241 від 06.02.2018, № 242 від 06.02.2018, № 243 від 12.03.2018, № 244 від 21.02.2018, № 246 від 21.02.2018, № 248 від 02.03.2018, № 249 від 28.02.2018, № 250 від 15.03.2018, № 251 від 06.03.2018, № 253 від 16.03.2018, № 254 від 23.03.2018, № 255 від 22.03.2018, № 256 від 28.03.2018, № 257 від 28.03.2018, № 258 від 22.03.2018, № 259 від 16.04.2018, № 260 від 17.04.2018, № 261 від 05.07.2018, № 262 від 16.04.2018, № 263 від 27.04.2018, № 264 від 07.05.2018, № 265 від 14.05.2018, № 266 від 31.07.2018, № 267 від 22.05.2018, № 268 від 11.06.2018, № 269 від 11.06.2018, № 270 від 11.06.2018, № 271 від 20.06.2018, № 272 від 11.06.2018, № 273 від 11.06.2018, № 274 від 18.06.2018, № 275 від 22.06.2018, № 276 від 18.06.2018, № 277 від 11.06.2018, № 278 від 05.07.2018, № 279 від 31.07.2018, № 280 від 05.07.2018, № 281 від 12.07.2018, № 283 від 29.08.2018, № 284 від 13.08.2018, № 285 від 31.08.2018, № 286 від 29.08.2018, № 287 від 21.08.2018, № 288 від 29.08.2018, № 290 від 29.08.2018, № 292 від 12.09.2018, № 293 від 12.09.2018, № 294 від 12.09.2018, № 295 від 18.09.2018, № 296 від 12.09.2018, № 301 від 17.09.2018, № 302 від 17.09.2018, № 303 від 24.09.2018, № 304 від 24.09.2018, № 305 від 24.09.2018, № 306 від 24.09.2018, № 307 від 26.09.2018, № 308 від 18.10.2018, № 310 від 08.10.2018, № 312 від 15.11.2018, № 313 від 26.11.2018, № 314 від 26.11.2018, № 315 від 20.12.2018, № 317 від 18.12.2018, № 318 від 13.12.2018, № 319 від 03.01.2019, № 320 від 12.03.2019, № 321 від 20.12.2018, № 322 від 22.12.2018, № 323 від 03.01.2019, № 325 від 01.02.2019, № 326 від 30.01.2019, № 328 від 12.03.2019, № 329 від 12.03.2019, № 330 від 21.03.2019, № 331 від 18.03.2019, № 332 від 25.03.2019, № 333 від 26.03.2019, № 334 від 17.04.2019, № 335 від 24.04.2019, № 336 від 10.05.2019, № 337 від 15.05.2019, № 338 від 20.05.2019, № 339 від 16.05.2019, № 340 від 20.05.2019, № 341 від 20.05.2019, № 343 від 29.05.2019, № 344 від 12.06.2019, № 345 від 12.06.2019, № 346 від 12.06.2019, № 347 від 10.05.2019 до договору на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядженнями (-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва №688/767/11 від 15.07.2011

У вказаних адресних програмах сторонами погоджено місячну вартість послуг з користуванням права на розміщення реклами.

Окрім того, сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядженнями (-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва №688/767/11 від 15.07.2011, у яких сторони розривали договір в частинах, що стосуються дозволів на розміщення зовнішньої реклами, які втратили чинність, анульовані чи закінчили строк дії. Вказана обставина сторонами у поданих заявах по суті не заперечується, а тому не підлягає доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було складено та виставлено відповідачу рахунки на оплату у період з січня 2018 по липень 2019 року включно на загальну суму 64764,88 грн.

Як зазначає позивач у поданому позові, відповідач свого обов`язку з оплати отриманих послуг належним чином не виконав.

Позивач звертався до відповідача із претензіями-вимогами про сплату заборгованості за договором від 15.11.2011 №688/767 на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядженнями (-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва №196-2910/КР від 02.12.2020; №196-1982/КР від 22.06.2021 та №076/01-995 від 17.11.2023, однак вказані претензії-вимоги були залишені позивачем без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а згідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (статті 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб).

Згідно пунктом 3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Відповідно до пункту 24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.

Згідно пунктом 1.3 Порядку розміщення реклами в місті Києві КП «Київреклама» - комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковане Головному управлінню з питань реклами та уповноважене виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) виконувати функції з укладення договорів, нарахування та отримання плати за право тимчасового користування місцями (для розміщення РЗ), які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження якими здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва (далі - комунальна власність територіальної громади міста Києва), здійснювати контроль за надходженням плати за договорами, організовувати або здійснювати власними силами та засобами демонтаж самовільно встановлених рекламних засобів, надавати платні послуги та виконувати інші повноваження, передбачені цим Порядком та Статутом підприємства

Відповідно до пункту 3.1.1 Порядку розміщення реклами в місті Києві КП «Київреклама» укладає з розповсюджувачем реклами договір на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Згідно пункту 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). При цьому площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу. Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього засобу на уявну паралельну їй площину.

Пунктом 15.2 Порядку розміщення реклами в місті Києві плата визначається за такою формулою: Рп = S * Бт * kз * kд, де Рп - розмір плати (у гривнях за місяць); S - площа рекламного засобу (в кв. м); Бт - базовий тариф, що відповідає виду рекламного засобу та визначається згідно з відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); kз - зональний коефіцієнт, що враховує територіальну прив`язку рекламного засобу, яка визначається відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); kд- додатковий коригуючий коефіцієнт, що враховує особливості розміщення рекламного засобу, визначається згідно з відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), застосовується на підставі актів обстеження місць розміщення РЗ та застосовується строком на один місяць, після чого проводиться повторне обстеження.

Згідно пунктом 15.3 Порядку розміщення реклами в місті Києві плата щомісячно нараховується КП «Київреклама» та перераховується розповсюджувачем реклами згідно з умовами договору на право тимчасового користування місцем виключно на відповідний поточний рахунок КП «Київреклама» і використовується в порядку, встановленому Київською міською радою чи уповноваженим нею органом. У разі прострочення термінів сплати, визначених договором на право тимчасового користування місцем, розмір несплаченої суми плати може коригуватися з урахуванням штрафів, пені та індексу інфляції, відповідно до умов договору та законодавства.

Як уже зазначалося вище, на виконання умов договору позивачем було складено та виставлено відповідачу рахунки на оплату у період з січня 2018 по липень 2019 року включно на загальну суму 64764,88 грн.

Положенням статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.2.3 договору встановлено, що розповсюджувач зобов`язаний не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, отримувати та сплачувати рахунки за Право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та умов пункту 5.2.3 та 6.6 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати за отримані послуги за договором на момент розгляду справи настав.

Втім, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідач, у встановлені договором строки сплату за отримані послуги в належному розмірі та в передбачений договором строк не здійснив.

В той же час, відповідач у поданій апеляційній скарзі зауважує, що позивач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання в частині своєчасного виставлення та вручення рахунків на оплату відповідачу, у зв`язку з чим, відповідач фактично був позбавлений можливості своєчасно та у повному розмірі сплатити надані позивачем послуги.

Вказані доводи відповідача колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє, з огляду на таке.

Як уже зазначалося, пунктом 5.2.3 договору встановлено, що розповсюджувач зобов`язаний не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, отримувати та сплачувати рахунки за Право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

Згідно з пункту 6.6 договору плата за право тимчасового користування нараховується підприємством щомісячно та перераховується Розповсюджувачем зовнішньої реклами (відповідачем) не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним виключно на поточний рахунок Підприємства, в розмірах, значених Підприємством в рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє Розповсюджувача зовнішньої реклами від здійснення плати за Право тимчасового користування.

Отже, зі змісту підписаного сторонами договору слідує, що обов`язок своєчасно одержання рахунків покладений на відповідача, а тому посилання на неналежне виконання позивачем обов`язків по договору, зокрема в частині своєчасного виставлення рахунків, не знайшли свого підтвердження, з огляду на зміст спірного правочину та наявні в матеріалах справи докази.

Поряд з тим, скаржник зауважив, що суд першої інстанції належним чином не дослідив тої обставини, що зазначена позивачем у відповіді на відзив, як уповноважена особа відповідача - Драмарчук Людмила не є співробітником відповідача, а тому і не мала права одержувати виставлені позивачем рахунки на оплату.

В цій частині колегія суддів зауважує, що за своєю суттю надана відповідачем довідка про не ідентифікацію особи - Людмили Драмарчук, як працівника банку не може свідчити про те, що така особа не працювала у відповідача, а лише засвідчує той факт, що за вказаних пошукових даних не вдалося ідентифікувати особу.

Наведені відповідачем аргументи та надані докази на підтвердження відсутності працівника - Людмили Драмарчук, жодним чином не нівелює обов`язок відповідача своєчасно одержувати від позивача рахунки на оплату послуг.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження безумовного виконання відповідачем пунктів 5.2.3 та 6.6 договору щодо направлення у встановлений договором строк представника для отримання рахунків, а відтак останній несе відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині сплати отриманих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого та правомірного висновку про те, що позовні вимог в частині стягнення основного боргу за надані послуги вартістю 64764,88 грн підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Отже, сторони є вільними в укладенні договору, виборі сторони такого договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 7.2 договору підприємство має право застосувати до розповсюджувача такі штрафні санкції, зокрема, за несвоєчасне або неповне внесення плати - пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на момент сплати пені, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач, враховуючи, що відповідач не здійснив оплати наданих послуг, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 7.2 договору, нарахував пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у загальному розмірі 11352,56 грн, а саме: за січень 2018 в період з 26.01.2018 по 25.07.2018; за квітень 2018 в період з 26.04.2018 по 25.10.2018; за травень 2018 в період з 26.05.2018 по 25.11.2018; за червень 2018 в період з 26.06.2018 по 25.12.2018; за липень 2018 в період з 26.07.2018 по 25.01.2019; за серпень 2018 в період з 26.08.2018 по 25.02.2019; за вересень 2018 в період з 26.09.2018 по 25.03.2019; за жовтень 2018 в період з 26.10.2018 по 25.04.2019; за листопад 2018 в період з 26.11.2018 по 25.05.2019; за грудень 2018 в період з 26.12.2018 по 25.06.2019; за січень 2019 в період з 26.01.2019 по 25.07.2019; за лютий 2019 в період з 26.02.2019 по 25.08.2019; за березень 2019 в період з 26.03.2019 по 25.04.2019; за квітень 2019 в період з 26.04.2019 по 25.10.2019; за травень 2019 в період з 26.05.2019 по 25.11.2019; за червень 2019 в період з 26.06.2019 по 25.12.2019; за липень 2019 в період з 26.07.2019 по 25.01.2020.

Місцевий господарський суд перевіривши наданий позивачем розрахунок пені дійшов висновку про його арифметичну вірність, обґрунтованість та відповідність фактичним обставинам справи, однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх в цій частині помилковими, з огляду на таке.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23, місцевий господарський суд встановив, що сторонами укладеного договір №688/767/11 від 15.07.2011 на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядженнями (-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва.

Як зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції: «Згідно п.5.2.3. Договору Відповідач не пізніше 25 числа поточного місяця, зобов`язаний отримувати та сплачувати рахунки за Право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.».

Однак, дослідивши умови спірного договору, колегія суддів встановила, що викладена редакція пункту 5.2.3 договору у рішенні, є відмінною від тої, що сторони погодили у спірному договорі, так умовами пункту 5.2.3 договору сторони передбачили, що розповсюджувач зобов`язаний не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, отримувати та сплачувати рахунки за Право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

Будь-яких доказів зміни умов пункту 5.2.3 договору матеріали справи не містять, а сторони у свою чергу до суду як то першої так і апеляційної інстанції не надали, а відтак колегія суддів приймає пункт 5.2.3 в редакції договору, як належний.

З огляду на дійсні положення договору очевидним є те, що позивач допустив помилку в обрахунку початку періоду заборгованості відповідача.

Суд апеляційної інстанції здійснивши власний перерахунок з урахуванням положень ст. 253 та ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України встановив, що належними періодами за якими слід здійснювати стягнення пені є: за січень 2018 в період з 06.02.2018 по 25.07.2018; за квітень 2018 в період з 07.05.2018 по 25.10.2018; за травень 2018 в період з 06.06.2018 по 25.11.2018; за червень 2018 в період з 06.07.2018 по 25.12.2018; за липень 2018 в період з 07.08.2018 по 25.01.2019; за серпень 2018 в період з 06.09.2018 по 25.02.2019; за вересень 2018 в період з 06.10.2018 по 25.03.2019; за жовтень 2018 в період з 06.11.2018 по 25.04.2019; за листопад 2018 в період з 06.12.2018 по 25.05.2019; за грудень 2018 в період з 08.01.2019 по 25.06.2019; за січень 2019 в період з 06.02.2019 по 25.07.2019; за лютий 2019 в період з 06.03.2019 по 25.08.2019; за березень 2019 в період з 06.04.2019 по 25.04.2019; за квітень 2019 в період з 07.05.2019 по 25.10.2019; за травень 2019 в період з 06.06.2019 по 25.11.2019; за червень 2019 в період з 06.07.2019 по 25.12.2019; за липень 2019 в період з 06.08.2019 по 25.01.2020.

Відтак, належною до стягнення є пеня у розмірі 10678,93 грн, яка нарахована з моменту настання прострочення відповідно до положень пункту 5.2.3 договору (з урахуванням ст. 253 та ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України) до визначеної позивачем дати кінця відповідних періодів. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Разом з цим, оскільки відповідач допустив прострочення оплати наданих послуг, йому на підставі пункту 7.3 договору нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 9714,74 грн.

Відповідно до пункту 7.3 договору, крім штрафних санкцій підприємство має право нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за Право тимчасового користування 15 (п`ятнадцять) відсотків річних від простроченої суми.

При цьому для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Колегія суддів перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу на суму несплачених послуг встановила, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню у заявленому розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в суді першої інстанції, заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності, встановлений статті 258 Цивільного кодексу України, на звернення до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій.

Відповідача у поданій скарзі не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування наслідків сплину строків позовної давності в частині стягнення неустойки, так, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції було заявлено про сплив позовної давності щодо заявленого розміру неустойки, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість включала в себе пеню за період майже шість років, то на думку відповідача до заявленого розміру та періоду неустойки слід застосувати спеціальний строк позовної давності, який перехідними положеннями Цивільного кодексу України не регулюється, а відтак не може бути продовжений на час дії карантину.

Однак, наведені відповідачем доводи в частині невірного застосування судом першої інстанції положень законодавства, щодо строку спеціальної позовної давності, колегія суддів відхиляє доводи скаржника як необґрунтовані, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Як визначено статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Тобто за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Як визначено ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. В свою чергу господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом (ч. 2 вказаної статті).

Відтак, оскільки позивач як юридична особа набуває свої права і обов`язки та реалізує їх в межах, визначених законодавством, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму своєчасної та ініціативної обізнаності останнього.

Частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік, застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (статті 258 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15, положення глави 19 Цивільного кодексу України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

В свою чергу, судом за матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг на підставі спірного договору, що є підставою для застосування передбачених приписами статті 549 Цивільного кодексу України штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу.

Суд звертає увагу сторін, що цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Суд зазначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 Цивільного кодексу України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до пункту 7.7 договору строк позовної давності стягнення штрафних санкцій за цим договором складає три роки та нараховується протягом всього строку позовної давності.

Виходячи зі змісту вказаного пункту договору та зважаючи на поняття тлумачення правочину, як встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, колегія суддів зауважує на те, що сторонами в даному випадку здійснено виокремлення та фактичне збільшення спеціальної позовної давності, яка застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), при цьому, в розумінні статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є: неустойка, штраф, пеня.

Отже, з огляду на фактичні умови договору, суд може визначити вказаний пункт договору на користь однієї зі сторін правочину шляхом надання їй переваг в частині застосування норми щодо зміни тривалості спеціальної позовної давності та, за відсутності іншого, застосовує в даному випадку умов договору саме в тій редакції, яка викладена сторонами.

З урахуванням викладеного, спеціальний строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій за даним договором становить три роки, а відтак з огляду на початок заборгованості та період нарахування, спеціальний строк позовної давності спливає в період з 2021 та по друге півріччі 2022 року.

У той же час, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020, який діяв до 30.06.2023 (Постанова Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Отже, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії карантину на території України з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року строк позовної давності збільшено на увесь строк дії карантину.

Разом з цим, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Розділ «Прикінцеві положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 згідно із Законом України «Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022 року (далі Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено згідно зі змінами, внесеними Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/2024 від 06.05.2024 та № 469/2024 від 23.07.2024 з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб і діє по даний час.

Відтак, у зв`язку з продовженням строків, визначених статтею 258 Цивільного кодексу України, у суду відсутні правові підстави для застосування спеціального строку позовної давності про стягнення пені та штрафу.

З огляду на викладене колегія суддів апеляційного господарського суду констатує, що суд першої інстанцій правомірно відмовив відповідачу у застосуванні спеціальних строків позовної давності.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 10124,66 грн та інфляційні втрати у розмірі 41474,36 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних, у визначений позивачем період, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду в цій частині та вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем не вірно визначено початок періоду прострочення, про що зазначено судом апеляційної інстанції вище, а відтак, за розрахунком суду, стягненню з відповідача підлягає 3% річних у розмірі 10061,04 грн, в іншій частині цих вимог позивачу належить відмовити.

У той же час, це не вплинуло на розрахунок інфляційних втрат, оскільки з урахуванням методики їх розрахунку, розрахунок індексу інфляції здійснюється не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи та зауважено відповідачем, останнім заявлялась позовна давність у три роки до вимог про стягнення компенсаційних втрат передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак суд першої інстанції даний довід відповідача під час ухвалення оскаржуваного рішення не врахував та не відхилив.

Відповідач стверджує, що згідно постанови від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду підтримала численні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відтак, на думку останнього до вимог позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат слід застосувати загальну позовну давність, колегія суддів з такими доводами не погоджується, та зауважує на тому, що такий строк позивачем не пропущено в силу продовження строку загальної позовної давності на період карантину, а в подальшому і на період воєнного стану.

Щодо викладеного в апеляційній скарзі клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 1 гривні.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому згідно положень частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

В свою чергу, відповідач, заявивши клопотання про зменшення розміру неустойки не надав суду достатніх доказів та не навів обставин, які могли свідчити про поважність причин неналежного виконання зобов`язання, винятковість обставин чи невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення зобов`язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність об`єктивних підстав для зменшення розміру неустойки заявленої позивачем до стягнення з відповідача за порушення строків оплати наданих послуг згідно договору.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги у повній мірі та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Доводи скаржника не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Нормою статті 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі встановлених обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі № 910/19816/23 підлягає зміні в частині позовних вимог про стягнення розміру пені, 3% річних та судового збору, а саме в частині сум, належних до стягнення з відповідача, з урахуванням висновків, зроблених колегією суддів апеляційної інстанції у мотивувальній частині цієї постанови, шляхом викладення резолютивної частини рішення в іншій редакції. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За таких обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати

Згідно з ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн. Судом задоволено 99,46 % позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача в якості відшкодування сплаченої позивачем суми судового збору підлягає стягненню 2669,60 грн.

Відповідач у апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23 в цілому, отже за подану апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду, відповідач повинен був сплатити 3220,80 (4026,00 грн (150% відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви) * 0,8 (коефіцієнт пониження), однак сплатив 3865,00 грн, тобто на 644,20 грн більше, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією №ZZ427В1Z3R від 17.04.2024.

Колегія суддів з метою економії процесуального часу та матеріальних ресурсів, вбачає за необхідне відразу повернути позивачу з Державного бюджету України суму надмірно сплаченого судового збору - 644,20 грн.

В той же час, оскільки вимоги апеляційної скарги задоволені на 0,54 %. Отже, стягненню з позивача на користь відповідача підлягає 14,40 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі № 910/19816/23 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі №910/19816/23 в такій редакції:

« 1. Позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 137431,20 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (04070, м. Київ, узвіз Боричів, 8, ідентифікаційний код: 26199714) основний борг у розмірі 64764 (шістдесят чотири тисячі сімсот шістдесят чотири) грн 88 коп., 3% річних у розмірі 10061 (десять тисяч шістдесят одна) грн 04 коп., інфляційні втрати у розмірі 41474 (сорок одна тисяча чотириста сімдесят чотири) грн 36 коп., пеню у розмірі 10678 (десять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн 93 коп., штраф у розмірі 9714 (дев`ять тисяч сімсот чотирнадцять) грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 2669 (дві тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн 60 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.».

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 у справі № 910/19816/23 залишити без змін.

5. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (04070, м. Київ, узвіз Боричів, 8, ідентифікаційний код: 26199714) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 14 (чотирнадцять) грн 40 коп.

6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

7. Повернути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) надмірно сплачений судовий у розмірі 644 (шістсот сорок чотири) грн 20 коп.

8. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 02.09.2024.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова