РІШЕННЯ

Іменем України

21 серпня 2024 року м. Чернігівсправа № 927/541/24

Господарський суд Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за правилами спрощеного позовного провадження розглянув справу

за позовом: Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія", вул. Шевченка, 15, м. Чернігів, 14000;

до відповідача: ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ;

предмет спору: про стягнення 35630,64 грн

без виклику (повідомлення) сторін

УСТАНОВИВ:

10.06.2024, надійшов позов Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" до фізичної особи - підприємця Марцевого Євгенія Юрійовича про стягнення 35630,64 грн, з них: 26000,00 грн заборгованості за послуги за Договором № 25/07 про надання послуг з відповідального зберігання майна від 25.07.2023 (далі - Договір); 4809,43 грн пені за період з 28.07.2023 по 28.01.2024; 2600,00 грн штрафу (10% від суми основного боргу); 1568,53 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами (за ставкою 7%) за період з 28.07.2023 по 06.06.2024 та 652,68 грн інфляційних втрат за період з серпня 2023 року по квітень 2024 року, нарахованих на підставі п. 6.6. Договору та статті 625 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині своєчасної оплати за отримані послуги.

Спір між сторонами виник з виконання господарського договору, укладеного між Дочірнім підприємством ПрАТ "НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" та ФОП Марцевим Є.Ю., який наразі припинив здійснення підприємницької діяльності за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, запис 001345590, внесений 11.09.2023.

За частиною 3 статті 11 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" суддя при здійсненні судочинства має доступ до інформації Реєстру в обсязі, необхідному для ідентифікації учасників судового процесу.

Відповідно до відповіді № 657527 від 24.06.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, на запит суду, ОСОБА_1 , 17.06.1994, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд після усунення заявником недоліків, прийняв позовну заяву до розгляду; відкрив провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін, установив сторонам строки для подачі письмових заяв по суті позовних вимог, про що постановив ухвалу від 24.06.2024.

Ухвала про відкриття провадження в справі від 24.06.2024 доставлена позивачу до його електронного кабінету в ЄСІТС 24.06.2024 о 22:45, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Ухвала суду від 24.06.2024, направлена відповідачу рекомендованою поштовою кореспонденцією 25.06.2024, за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , проте, під час доставки адресату не вручена, повернута за зворотною адресою, з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (поштове відправлення 816).

Відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про відкриття провадження в справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

В разі якщо ухвала про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлені судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей в суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та / або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах, передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернутий підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення в справі (близький за змістом висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 910/8197/19, від 09.12.2021 у справі № 911/3113/20).

З наведеного слідує, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження в справі № 927/541/24, проте правом на подання відзиву на позов в установлений строк не скористався, проти заявлених вимог не заперечив.

За частиною 2 статті 178 ГПК України в разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін (статті 13, 14 ГПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження в справі.

Суд врахував, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Суд констатує, що сторонами не заявлені клопотання щодо розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, в порядку визначеному статтею 252 ГПК України. Право сторін на подачу до суду клопотань наведеного змісту роз`яснене при відкритті провадження в справі в ухвалі суду від 24.06.2024.

Господарський суд розглянув подані документи і матеріали, з`ясував фактичні обставини справи, дослідив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, та

ВСТАНОВИВ:

11.09.2023, до Єдиного державного реєстру фізичних осіб, юридичних осіб-підприємців, громадських формувань внесений запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Поняття "суд, установлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. За частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи в спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи в визначених законом випадках, зокрема: справи в спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду в господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначена наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджений підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

З огляду на положення частини 1 статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Суд установив, що Договір № 25/07 про надання послуг з відповідального зберігання майна від 25.07.2023, умовами якого обґрунтований заявлений позов, укладений сторонами як суб`єктами господарювання (відповідач втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності з 11.09.2023). Виходячи з аналізу змісту та підстав цього позову, суд установив, що спір між сторонами виник щодо неналежного виконання відповідачем господарського договору, в частині обов`язку по своєчасному внесенні оплати за отримані послуги відповідального зберігання.

Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (частина 2 статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України)). За частинами 1, 2 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернене стягнення.

За частиною 1 статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статей 51, 52 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлене законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернене стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598 - 609 ЦК України, статей 202 - 208 ГК України, частини 9 статті 4 Закону України від 15.05.2003 №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу правочину та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою ним статусу ФОП не припинились.

З матеріалів справи вбачається, що 25.07.2023, між Дочірнім підприємством ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» (зберігач) та фізичною особою - підприємцем Марцевим Євгенієм Юрійовичем (поклажодавець) укладений Договір № 25/07 про надання послуг з відповідального зберігання майна (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. - п. 1.5. в порядку та на умовах, визначених цим Договором поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання наступне майно, що належить поклажодавцю. Передача майна здійснюється на підставі Акту приймання-передачі майна на зберігання.

Зберігач здійснює зберігання майна в приміщенні складу під цемент (інвентарний № 7358) за адресою: вул. Пирятинська, 131, м. Прилуки, Чернігівська обл., 17500.

Право власності на майно до зберігача не переходить.

Майно передається зберігачу на зберігання на платній основі.

Термін зберігання майна з 01.08.2023 по 01.12.2023.

Приймання зберігачем від поклажодавця майна на зберігання здійснюється на підставі Акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, підписаного уповноваженими представниками сторін, з обов`язковим зазначенням кількості майна, згідно з супроводжувальними документами (п. 2.1. Договору).

Пунктом 3.1. сторони погодили, що за послуги, передбачені цим Договором, поклажодавець оплачує зберігачу винагороду в розмірі 6500 грн, у тому числі ПДВ 1083,33 грн за місяць зберігання майна. Оплата проводиться шляхом перерахування 100 % передоплати на рахунок зберігача на протязі 3 днів з моменту підписання Договору за весь термін зберігання.

Відповідно до п. 5.1. поклажодавець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки за даним Договором.

За умовами п. 6.6. за несвоєчасне проведення розрахунків, передбачених у п. 3.1. цього Договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент такого прострочення, від несплаченої суми за кожен день прострочення, враховуючи день оплати, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі десяти відсотків від несплаченої суми, окрім того сім відсотків річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційні витрати, відповідно до статті 625 ЦК України.

Строк дії Договору встановлюється з 25.07.2023 і діє до 31.12.2023. Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце (п. 9.1., п. 9.3. Договору).

Прийняття майна на відповідальне зберігання підтверджується Актом приймання-передачі майна від 01.08.2023, відповідно до умов якого зберігач прийняв, а поклажодавець передав на відповідальне зберігання майно: картопля 1 т, цибуля 1 т, помідори 1 т. Майно передане повністю відповідно до умов Договору, зауважень до кількості майна немає. Дата передачі майна на зберігання 01.08.2023 (а. с. 6).

Акт приймання - передачі майна на зберігання від 01.08.2023 за договором про надання послуг по відповідальному зберіганню майна від 25.07.2023 № 25/07, засвідчений підписом відповідача.

За доводами позивача, ним виконані обов?язки щодо відповідального зберігання майна, проте відповідач не сплатив оплату за послуги зберігання в визначені Договором строки.

В досудовому порядку сторонами спір не врегульований.

Відповідач взяті на себе договірні зобов?язання за Договором по оплаті послуг відповідального зберігання майна не виконав, вартість послуг зберігання в розмірі 26000,00 грн (розраховано за чотири місяці) не оплатив, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Одночасно, позивачем нараховано та пред?явлено до стягнення, окрім суми основного боргу: 4809,43 грн пені за період з 28.07.2023 по 28.01.2024; 2600,00 грн штрафу (10% від суми основного боргу); 1568,53 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами (за ставкою 7%) за період з 28.07.2023 по 06.06.2024 та 652,68 грн інфляційних втрат за період з серпня 2023 року по квітень 2024 року, нарахованих на підставі п. 6.6. Договору та статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Зазначена стаття повністю кореспондується зі статтею 174 ГК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві в схоронності.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати.

Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що в певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 526 ЦК України.

Статтею 193 ГК України та статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом.

Суд встановив факт укладення сторонами Договору № 25/07 про надання послуг з відповідального зберігання майна від 25.07.2023 та передачу відповідачем на зберігання майна, обумовленого Договором за актом приймання-передачі майна.

Відповідач щодо укладення спірного Договору не заперечив.

Факт прийняття майна на відповідальне зберігання підтверджується Актом приймання-передачі майна від 01.08.2023, за яким зберігач прийняв, а поклажодавець передав на відповідальне зберігання майно: картоплю 1 т, цибулю 1 т, помідори 1 т. Майно передане повністю відповідно до умов Договору, зауваження до кількості майна відсутні. Дата передачі майна на зберігання 01.08.2023. Акт приймання - передачі майна на відповідальне зберігання підписаний відповідачем.

Відповідач не спростував факту надання послуг по зберіганню майна позивачем.

Вартість послуг та порядок розрахунків визначений у п. 3.1. Договору.

Відповідач не виконав договірні зобов?язання щодо оплати послуг зберігання, шляхом перерахування 100 % передоплати на рахунок зберігача на протязі 3 днів з моменту підписання Договору за весь термін зберігання, у зв?язку з чим на момент ухвалення рішення за відповідачем обліковується прострочена заборгованість за послуги зберігання в розмірі 26000,00 грн (з розрахунку 6500 грн, у тому числі ПДВ за місяць зберігання майна, тобто за 4 місяці зберігання).

Відповідач щодо заборгованості за надані послуги відповідального зберігання майна в розмірі 26000,00 грн заперечень чи доказів здійснення оплати не надав.

Статтями 546, 549 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За статтею 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які сплачуються в разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонене, але й передбачене частиною 2 статті 231 ГК України.

Щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки за статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлене законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Виходячи з приписів п. 6.6. Договору за несвоєчасне проведення розрахунків, передбачених у п. 3.1. Договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент такого прострочення, від несплаченої суми за кожен день прострочення, враховуючи день оплати, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі десяти відсотків від несплаченої суми.

Тобто, сторони в Договорі передбачили господарсько-правову відповідальність за порушення умов Договору в вигляді сплати неустойки (в формі пені та штрафу).

Позивач просить стягнути з відповідача 4809,43 грн пені за період з 28.07.2023 по 28.01.2024 та 2600,00 грн штрафу (10% від суми основного боргу).

За умовами п. 3.1. оплата за послуги проводиться шляхом перерахування 100 % передоплати на рахунок зберігача на протязі 3 днів з моменту підписання Договору за весь термін зберігання.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок.

Таким чином, днем закінчення строку для оплати послуг з відповідального зберігання майна є 28.07.2023, відповідно прострочка з оплати отриманих послуг починається з 29.07.2023.

Суд, здійснив перевірку нарахованої до стягнення пені, дійшов висновку, що позивачем помилково визначений початок періоду прострочки з оплати послуг зберігання, тому за перерахунком суду, розмір пені за період з 29.07.2023 по 28.01.2024 становить 4778,09 грн, тому позовні вимоги у частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у цьому розмірі.

Розрахунок штрафу, здійснений позивачем за п. 6.6. Договору (10% від несплаченої суми) є правомірним, тому вимога в частині стягнення 2600,00 грн штрафу судом задоволена.

Статтею 625 ЦК України врегульовані правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, у постанову від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

За приписами п. 6.6. Договору за несвоєчасне проведення розрахунків, передбачених у п. 3.1. цього Договору, поклажодавець сплачує зберігачу 7% річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційні витрати, відповідно до статті 625 ЦК України.

Позивач заявив до стягнення 1568,53 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами (за ставкою 7%) за період з 28.07.2023 по 06.06.2024 та 652,68 грн інфляційних втрат за період з серпня 2023 року по квітень 2024 року.

Оскільки позивач помилково визначив початок періоду прострочки з оплати послуг зберігання, то 7% річних за користування чужими грошовими коштами підлягають нарахуванню за період з 29.07.2023 по 06.06.2024, а позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню, в розмірі 1563,54 грн.

Розрахунок інфляційних втрат за період з серпня 2023 року по квітень 2024 року в розмірі 652,68 грн є правомірним, вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлений позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

Частинами 2, 3 статті 13 ГПК України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Обов`язок доказування і подання доказів установлений статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами частин 1, 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Тобто, виходячи зі змісту статей 13, 74 ГПК України, кожна сторона на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів повинна довести правомірність заявлених нею вимог або заперечень.

Враховуючи, що відповідач, у порушення статей 525, 526 ЦК України та статті 193 ГК України, договірні зобов`язання не виконав, за послуги відповідального зберігання майна своєчасно не розрахувався, правомірність вимог позивача не спростував, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню щодо стягнення 26000,00 грн основного боргу; 4778,09 грн пені за період з 29.07.2023 по 28.01.2024; 2600,00 грн штрафу (10% від суми основного боргу); 1563,54 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами (за ставкою 7%) за період з 29.07.2023 по 06.06.2024 та 652,68 грн інфляційних втрат за період з серпня 2023 року по квітень 2024 року.

В іншій частині позову суд відмовив за безпідставністю вимог, а саме: щодо стягнення пені на суму 31,34 грн та щодо стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 4,99 грн, нарахованих за 28.07.2023.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позов підлягає частковому задоволенню, за рахунок відповідача відшкодовуються судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3024,91 грн.

Керуючись статтями 42, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 178, 233, 238, 241, 247, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити частково позов Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" (вул. Шевченка, 15, м. Чернігів, 14000, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення 35630,64 грн.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" (вул. Шевченка, 15, м. Чернігів, 14000, ) 26000,00 грн основного боргу, 4778,09 грн пені, 2600,00 грн штрафу, 1563,54 грн 7% за користування чужими грошовими коштами, 652,68 грн інфляційних втрат та 3024,91 грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасоване, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні були оголошені лише вступна та резолютивна частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду в порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до приписів частин 5-8 статті 6 та частин 5, 6 статті 242 ГПК України, пунктів 5.6, 5.8, 10, 16, 17, 29, 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, учасникам справи (їх представникам), які є користувачами Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, судові рішення в паперовій формі не надсилаються і не вручаються. Суд надсилає такі рішення в електронній формі до електронного кабінету таких осіб, і вони вважаються врученими в день отримання повідомлення про доставку копії судового рішення на офіційну електронну адресу учасника справи (його представника), з якого і починається перебіг процесуального строку, встановленого законом або судом. Обмін процесуальними документами в електронній формі між судом та/або особами, що є (повинні бути) користувачами Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, мають здійснюватися виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://cn.arbitr.gov.ua/sud5028/.

Суддя А.В. Романенко