РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.08.2024Справа № 910/5576/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи

справу №910/5576/24

за позовом Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2"

до Дочірнього підприємства Державної компанії "ІНФОРМАЦІЯ_3"

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва через систему "Електронний суд" звернулося Державне підприємство ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "ІНФОРМАЦІЯ_3" про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_4

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Державним контрактом № НОМЕР_1 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від ІНФОРМАЦІЯ_5, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції у загальному розмірі ІНФОРМАЦІЯ_4

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 позовну заяву Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

09.05.2024 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2024 відкрито провадження у справі №910/5576/24 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як встановлено судом, позивач і відповідач мають зареєстровані електронні кабінети у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі відповідно ухвала суду від 14.05.2024 про відкриття провадження у справі в електронному вигляді була доставлена до електронних кабінетів сторін, що підтверджується повідомленнями про доставку електронного листа, залученими до матеріалів справи.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи вважається днем вручення судового рішення. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

30.05.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує та зазначає, що укладений між сторонами договір за своїм правовим характером є договором комісії, а відтак, застосування до відповідача неустойки за порушення строків поставки товару, виконання якої залежало від третьої особи - компанії ІНФОРМАЦІЯ_6, суперечить нормативному регулюванню правової природи відносин, що реально виникли між сторонами. Крім того, у відзиві відповідачем заявлено клопотання про зменшення штрафних санкцій, у випадку задоволення позовних вимог, на 99%.

30.05.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.

04.07.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява, в якій зазначено, що позивачем при зверненні з позовом до суду було надано копію платіжної інструкції від 27.12.2023 № 43. Однак, у вказаній платіжній інструкції в полі «Призначення» зазначений невірний номер державного контракту, у зв`язку із чим позивач просить долучити до матеріалів справи копію листа позивача від 28.12.2023 вих. № 31/2-6638 на адресу відповідача, у якому вірно зазначений номер укладеного державного контракту, на виконання якого здійснювалася передоплата за товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив та додані до них докази.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_5 між Державним підприємством ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" (за договором - Замовник) та Дочірнім підприємством Державної компанії "ІНФОРМАЦІЯ_3" (за договором - Виконавець) було укладено Державний контракт № НОМЕР_1 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Виконавець зобов`язується поставити Замовнику товари оборонного призначення (далі - Товар), найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Договорі та в Специфікації товарів оборонного призначення (додаток 1 до Договору), для подальшого використання ІНФОРМАЦІЯ_7, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити Товар в строки і на умовах, визначених цим Договором.

Загальна вартість (ціпа) Товару за цим Договором становить ІНФОРМАЦІЯ_8 без податку на додану вартість (пункт 2.2 Договору).

Пунктом 2.9 Договору (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 02.11.2023) передбачено, що відповідно до вимог абзаців 4,5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 «Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» за рішенням головного розпорядника бюджетних коштів розрахунки за товари здійснюються шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 97% від вартості (ціни) Товару за Договором на строк не більше як на 9 місяців з дати перерахування першої частини коштів на рахунок Виконавця у такому порядку:

- 30% від загальної вартості Товару за Договором здійснюється Замовником па підставі рахунку, наданого Виконавцем після надання Замовнику дозволу уповноваженого органу з експертного контролю країни походження товару та країни, в якій розміщується постачальник Товару на здійснення міжнародної передачі (транзиту) Товарів;

- 67% від вартості кожної партії готової до відвантаження за Договором здійснюється Замовником на підставі рахунку, наданого Виконавцем після отримання повідомлення про готовність до відвантаження;

- 3% від вартості кожної отриманої партії Товару, оплачується на підставі підписаного Сторонами Акта приймання-передачі партії Товару, з урахуванням отриманої Виконавцем попередньої оплати.

У разі проведення попередньої оплати Товар поставляється не пізніше строку поставки Товару, зазначеного у Специфікації.

Відповідно до пункту 4.1 Договору, відповідач зобов`язаний поставити Товар згідно з умовами цього Договору не пізніше строку, визначеному в Специфікації.

Специфікацією товарів оборонного призначення, що є додатком № 1 до додаткової угоди № 1 від 02.11.2023 до Договору (далі - Специфікація), встановлені строки поставки кожної партії Товару. Зокрема, відповідно до Специфікації, Товар повинен бути поставлений у такі строки:

- ІНФОРМАЦІЯ_9 у строк - ТО + 1 місяць;

- ІНФОРМАЦІЯ_10 у строк - ТО + 3 місяці;

- ІНФОРМАЦІЯ_10 у строк - ТО + 6 місяців

- ІНФОРМАЦІЯ_11 у строк - ТО + 9 місяців.

При цьому, під «ТО» сторони визначили, як дату отримання Виконавцем попередньої оплати згідно з пунктом 2.9 Договору.

Згідно з пунктом 3.3 Договору (у редакції додаткової угоди № 1 від 02.11.2023), датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки партії Товару є дата підписання Сторонами Акта приймання-передачі партії Товару за Договором.

З матеріалів справи слідує, що позивач перерахував відповідачу ІНФОРМАЦІЯ_12, що підтверджується доданими до матеріалів справи платіжними інструкціями № 43 від 26.12.2023 на суму ІНФОРМАЦІЯ_17, № 62 від 29.12.2023 на суму ІНФОРМАЦІЯ_16, № 23 від 14.02.2024 на суму ІНФОРМАЦІЯ_15, № 24 від 14.02.2024 на суму ІНФОРМАЦІЯ_14

ІНФОРМАЦІЯ_19 між сторонами складено Акт приймання-передачі військового майна №275/48/1-64/м, відповідно до якого на виконання Державного контракту № НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_5 передано першу партію Товару в кількості ІНФОРМАЦІЯ_18 на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_13

Отже, враховуючи умови пункту 3.3 Договору (у редакції додаткової угоди № 1 від 02.11.2023), перша партія Товару була поставлена позивачу ІНФОРМАЦІЯ_19, проте не в повному обсязі. Тобто недопоставка першої партії Товару склала ІНФОРМАЦІЯ_20, що сторонами не оспорюється.

Умовами пункту 7.2 Договору визначено, що у разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсоток вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості.

У разі порушення Виконавцем зобов`язань щодо строків поставки Товару, за умови здійснення позивачем попередньої оплати, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого Товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки Товару до дня виконання Виконавцем обов`язку щодо поставки Товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3 цього Договору.

Враховуючи, що відповідач не здійснив поставку першої партії передплаченого товару у повному обсязі, позивачем за період з ІНФОРМАЦІЯ_26 по ІНФОРМАЦІЯ_27, відповідно до умов п. 7.2 Договору, нараховано на вартість ІНФОРМАЦІЯ_20 недопоставленого товару, що становить ІНФОРМАЦІЯ_21, пеню в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_22, штраф - ІНФОРМАЦІЯ_23 та проценти за користування коштами в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_24

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд визнає Державний контракт № НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_5 належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом установлено, що відповідач на виконання умов укладеного між сторонами Державного контракту № НОМЕР_1 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від ІНФОРМАЦІЯ_5 не здійснив поставку першої партії передплаченого товару у повному обсязі, що підтверджується Актом приймання-передачі військового майна №275/48/1-64/м від ІНФОРМАЦІЯ_19. Недопоставка склала ІНФОРМАЦІЯ_20 Товару, визначеного Специфікацією, що є Додатком № 1 до Додаткової угоди № 1 від 02.11.2023 до Договору, вартість якого становить ІНФОРМАЦІЯ_21.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені обставини та додані до справи докази, суд дійшов висновку, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором в частині поставки товару, проте порушив строки, передачі цих товарів

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Оскільки відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання з поставки товару, порушивши строки, погоджені сторонами у договорі, що ним під час розгляду справи не спростовано шляхом подання відповідних доказів, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 213 ГК України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вбачається з розрахунків пені та штрафу, наведених у позовній заяві, позивач за період з ІНФОРМАЦІЯ_26 по ІНФОРМАЦІЯ_27, відповідно до умов п. 7.2 Договору, нарахував за прострочення строків поставки ІНФОРМАЦІЯ_20 недопоставленого товару, що становить ІНФОРМАЦІЯ_21, пеню в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_22 та штраф - ІНФОРМАЦІЯ_23.

Здійснивши перевірку наведених позивачем розрахунків пені та штрафу, суд дійшов висновку про те, що вони є арифметично вірними, обґрунтованими та виконаним у відповідності до приписів чинного законодавства.

Відповідно до підпункту 4 пункту 7.2 Договору, у разі порушення відповідачем зобов`язань щодо строків поставки Товару, за умови здійснення позивачем попередньої оплати, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого Товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки Товару до дня виконання відповідачем обов`язку щодо поставки Товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3 цього Договору.

Враховуючи факт прострочення поставки відповідачем Товару, позивачем на підставі підпункту 4 пункту 7.2 Договору за період прострочення з ІНФОРМАЦІЯ_26 по ІНФОРМАЦІЯ_27 нараховані відповідачу проценти за користування коштами попередньої оплати у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на суму ІНФОРМАЦІЯ_24

Частиною 4 статті 693 ЦК України передбачено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно зі статтею 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З огляду на приписи цивільного законодавства та встановлення судом порушення відповідачем строку поставки передплаченого товару на суму ІНФОРМАЦІЯ_21, суд визнає позовні вимоги в частині нарахування процентів за користування коштами попередньої оплати у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_25 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заперечень відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву, та клопотання про зменшення штрафних санкцій, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим, відповідно до статті 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Як убачається з умов укладеного між сторонами правочину, Замовник за Державним контрактом не надає доручення Виконавцю на укладення правочину, а купує товар, в порядку та на умовах, визначених в державному контракті.

Крім того, згідно з положеннями статті 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Водночас, відповідно до абз. 2 п. 5 Порядок використання державним підприємством ІНФОРМАЦІЯ_1 «ІНФОРМАЦІЯ_2» коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення закупівель товарів, робіт і послуг оборонного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2023 № 494, постачання товарів, робіт і надання послуг оборонного призначення здійснюється у порядку, визначеному державним замовником та умовами державного контракту (договору), на підставі актів приймання-передачі товарів, робіт і послуг оборонного призначення, актів приймання-передачі етапів незавершеного будівництва, підписаних між постачальником (виконавцем), службою державного замовника і отримувачем, визначеним державним замовником, без переходу права власності на них до служби державного замовника.

Отже, з огляду на зміст, форму та правову природу Державного контракту № НОМЕР_1 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від ІНФОРМАЦІЯ_5, за своїми ознаками такий контракт є саме договором поставки, а не договором комісії, як помилково стверджує відповідач.

Також відповідач зазначає, що причиною затримки поставки першої партії Товару в поновному обсязі стали обставини затримки поставки контрагентами відповідача (виробниками) цієї продукції, тобто недодержання своїх обов`язків, у зв`язку із вищевказаними обставинами, контрагентами відповідача.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічні положення закріпленні й у статті 218 ГК України, відповідно до якої підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, у п. 7.9 Договору сторонами передбачено, що не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) фінансова та економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти до національної валюти, недодержання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника відповідних коштів тощо.

Також судом ураховано, що у п. 1.3 Договору сторонами визнано та підтверджено, що укладання ними цього Договору здійснюється в умовах воєнного стану, а отже сторони були обізнані з усіма ризиками, що існують внаслідок зазначеної обставини, викликаної воєнною агресією рф в Україні.

Судом під час розгляду справи враховано і критичне значення своєчасності поставки відповідачем Товару в умовах воєнного стану в Україні, при здійсненні захисту суверенітету і територіальної цілісності України.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

При застосуванні статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України Верховний Суд враховує сталу судову практику та усталені правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права. Відповідно до зазначених висновків, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд зазначає, що застосоване у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Отже, враховуючи, що зменшення штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду, з огляду на обставин, які склалися у цій справі, дослідивши усі доводи відповідача та позивача, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій, виходить з того, що виключні обставини, з якими положення чинного законодавства, зокрема стаття 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, пов`язують можливість зменшення розміру штрафних санкцій, відсутні, відповідач не довів відсутності своєї вини у порушення договірного зобов`язання зі своєчасної поставки продукції, невідповідності розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій наслідкам порушення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення штрафні санкції.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії «ІНФОРМАЦІЯ_3» (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 «ІНФОРМАЦІЯ_2» (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_3) пеню в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_28, штраф - ІНФОРМАЦІЯ_29, проценти за користування коштами - ІНФОРМАЦІЯ_30 та судовий збір у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_31

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення складено та підписано: 21.08.2024

Суддя А.І. Привалов