ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/5614/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,

за участю представників:

позивача - Лінійчук Н. А. (адвоката), Орла О. В. (адвоката),

відповідача - Ганченка М. О. (адвоката), Болдіна В. В. (адвоката),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 (колегія суддів: Гаврилюк О. М. - головуючий, Майданевич А. Г., Сулім В. В.) і рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 (суддя Морозов С. М.) у справі

за позовом Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" (правонаступник - Акціонерне товариство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект")

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про визнання зобов`язання припиненим,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У квітні 2023 року Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект" (далі - ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз") про визнання припиненим із 31.12.2022 зобов`язання сторін за договором підряду від 10.10.2018 № , укладеним між позивачем та відповідачем, крім зобов`язання з оплати та гарантії.

1.2. Позовні вимоги ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект" обґрунтовані тим, що АТ "Укртрансгаз" ухиляється від взятих на себе зобов`язань та домовленостей у частині припинення зобов`язань за договором підряду від 10.10.2018 № , чим, на думку позивача, порушує права та інтереси ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект". Позивач зазначав, що відповідач не визнає факт припинення зобов`язань за договором підряду від 10.10.2018 № . Водночас, за доводами ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект", АТ "Укртрансгаз" вчиняє дії, спрямовані на підтвердження наміру припинити зобов`язання за договором. Крім того, за доводами позивача, він виконав роботи на суму 1 264 874 124,69 грн, а відповідач не зазначав про неналежне виконання таких робіт. Разом з тим під час виконання договору у зв`язку із повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України для позивача настали надзвичайні та невідворотні обставини (умови), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань за договором. Такі обставини, за доводами позивача, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з неможливістю виконання договору. Щодо іншої частини зобов`язань за договором, то позивач вважав, що такі зобов`язання є припиненими одночасно за наявності декількох підстав, якими є домовленість сторін (стаття 604 Цивільного кодексу України), та істотна зміна обставин (стаття 652 Цивільного кодексу України).

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 у справі № 910/5614/23 відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект" до АТ "Укртрансгаз" про визнання зобов`язання припиненим.

2.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект", господарський суд першої інстанції виходив із того, що за загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 Цивільного кодексу України, стаття 202 Господарського кодексу України). При цьому перелік таких підстав наведено у статтях 599- 601, 604- 609 Цивільного кодексу України. За висновком господарського суду, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що законодавством не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Таким чином, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє сторін такого правочину від відповідальності за невиконання ними свого обов`язку. Місцевий господарський суд зазначив, що визнання невиконаних за договором зобов`язань припиненими у зв`язку з припиненням строку дії договору суперечить статтям 599- 601, 604- 609 Цивільного кодексу України.

2.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2024 у справі № 910/5614/23 задоволено заяву ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект" про заміну сторони її правонаступником у справі № 910/5614/23.

Замінено (позивача) у справі № 910/5614/23 - ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект" на правонаступника - Акціонерне товариство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" (далі - АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект").

2.4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 у справі № 910/5614/23.

2.5. Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення господарського суду першої інстанції про відмову в позові ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбування "Зоря" - "Машпроект", погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що законодавством не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Апеляційний господарський суд також погодився з висновками господарського суду першої інстанції про те, що сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє сторін такого правочину від відповідальності за невиконання ними свого обов`язку.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 та рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 у справі № 910/5614/23, до Верховного Суду звернулося АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" (правонаступник - АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект") про визнання зобов`язання припиненим.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. На думку АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект", господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статей 3, 509, 526, 529, 530, 538, 599, 604, 583, 879, 882 Цивільного кодексу України, статей 193, 202- 204 Господарського кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 914/1027/16, від 23.05.2018 у справі № 537/4905/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

3.4. Крім того, скаржник вважає, що в цьому випадку наявні правові підстави для відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13, постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18, від 13.02.2018 у справі № 910/123/17, від 19.03.2019 у справі № 916/626/18, від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19.

3.5. АТ "Укртрансгаз" у відзиві на касаційну скаргу просить касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити; касаційну скаргу АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" в частині підстав, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 у справі № 910/5614/23 - залишити без змін. АТ "Укртрансгаз" наголошує на тому, що зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак залишилося невиконаним, підлягає виконанню незалежно від закінчення дії строку договору.

3.6. 13.08.2024 Верховний Суд зареєстрував додаткові пояснення АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект", які сформовані 13.08.2024 в системі "Електронний суд".

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 10.10.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір підряду № , відповідно до пункту 1.1 якого відповідач (замовник) доручає, а позивач (підрядник) зобов`язується на свій ризик, своїми силами і засобами, з власних матеріалів та з використанням власного обладнання, виконати роботи щодо об`єкта будівництва "Реконструкція компресорної станції "Яготин" (Будівельні роботи та поточний ремонт), а відповідач зобов`язується прийняти виконані в строк та належним чином оформлені позивачем роботи та оплатити їх на умовах договору.

4.2. Об`єкт будівництва "Реконструкція компресорної станції "Яготин" (Будівельні роботи та поточний ремонт) розташований за адресою: Україна, Київська область, Яготинський район, село Ничипорівка, вул. Богдана Хмельницького, буд. 40/5 (пункт 1.2 договору).

4.3. Графік виконання робіт (додаток № 3), в якому визначаються терміни виконання всіх видів (етапів) робіт, передбачених цим договором, підписуються обома сторонами одночасно з укладенням договору та є невід`ємною частиною договору (пункт 1.5 договору).

4.4. Пунктом 2.1 договору встановлено, що ціна договору визначена на підставі договірної ціни (додаток № 2 до договору), що визначається на основі кошторисів, калькуляцій, розрахунків, та є невід`ємною частиною договору і складає 2 248 050 000,00 грн, у тому числі ПДВ (20 % - 374 675 000,00 грн).

4.5. Приймання-передача будівельних робіт здійснюється відповідно до умов договору згідно з ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва" (пункт 6.4 договору).

4.6. Договір є діючим до 30.12.2022, а в частині гарантійних зобов`язань та розрахунків - до повного виконання (пункт 16.2 договору в редакції додаткової угоди від 04.08.2021 № 3).

4.7. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги на суму 1 264 874 124,69 грн.

4.8. Позивач зазначав, що під час виконання договору у зв`язку із повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України для позивача настали надзвичайні та невідворотні обставини (умови), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань за договором. Такі обставини, за доводами позивача, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з неможливістю виконання договору.

4.9. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що позивач підтверджує неможливість виконання умов договору, зумовлену агресією російської федерації проти України, листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, Висновком Торгово-промислової палати України від 16.11.2022 №1774/1-2 про істотну зміну обставин та Сертифікатом про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово-промислової палати Миколаївської області від 23.12.2022 № 4800-22-1894.

4.10. Ураховуючи настання обставин непереборної сили, позивач зазначав, що сторони дійшли згоди про розірвання договору та припинення зобов`язань за ним. З метою реалізації прийнятих рішень сторони вчиняли дії, спрямовані на реальне виконання взятих на себе домовленостей та припинення зобов`язань за договором. Проте після виконання позивачем своєї частини домовленостей відповідач відмовився від виконання своїх домовленостей щодо фіналізації взаємовідносин шляхом укладення відповідної угоди та проведення остаточних розрахунків. Позивач зазначав, що відповідач ухилився від підписання заздалегідь погодженого сторонами проекту додаткової угоди (угоди про врегулювання відносин). Після закінчення строку дії договору відповідач також відмовився визнавати зобов`язання за договором припиненими та наполягає на їх виконанні.

4.11. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу по суті позовних вимог, оцінили листування між позивачем та відповідачем і встановили, що зазначене листування не підтверджує обставин погодження сторонами розірвання договору та припинення зобов`язань за ним.

4.12. Позивач наголошував на тому, що він виконав роботи на суму 1 264 874 124,69 грн, а відповідач не зазначав про неналежне виконання таких робіт. Разом з тим під час виконання договору у зв`язку із повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України для позивача настали надзвичайні та невідворотні обставини (умови), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань за договором. Такі обставини, за доводами позивача, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з неможливістю виконання договору. Щодо іншої частини зобов`язань за договором, то позивач вважав, що такі зобов`язання є припиненими одночасно за наявності декількох підстав, якими є домовленість сторін (стаття 604 Цивільного кодексу України), та істотна зміна обставин (стаття 652 Цивільного кодексу України). За таких обставин позивач, вважаючи, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобов`язань та домовленостей у частині припинення зобов`язань за договором підряду від 10.10.2018 № , звернувся до Господарського суду міста Києва із цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" (правонаступник - АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект") до АТ "Укртрансгаз" про визнання припиненим із 31.12.2022 зобов`язання сторін за договором підряду від 10.10.2018 № , укладеним між позивачем та відповідачем, крім зобов`язання з оплати та гарантії.

5.4. Підставою позовних вимог, на думку ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" (правонаступник - АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект"), є виконання ним робіт на суму 1 264 874 124,69 грн. Разом з тим під час виконання договору у зв`язку із повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України для позивача настали надзвичайні та невідворотні обставини (умови), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань за договором. Такі обставини, за доводами позивача, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з неможливістю виконання договору. Щодо іншої частини зобов`язань за договором, то позивач вважав, що такі зобов`язання є припиненими одночасно за наявності декількох підстав, якими є домовленість сторін (стаття 604 Цивільного кодексу України), та істотна зміна обставин (стаття 652 Цивільного кодексу України). Позивач вважав, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобов`язань та домовленостей у частині припинення зобов`язань за договором.

5.5. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу № 910/5614/23 по суті позовних вимог, констатували, що законодавством не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє сторін такого правочину від відповідальності за невиконання ними свого обов`язку. За висновком господарських судів, визнання невиконаних за договором зобов`язань припиненими у зв`язку з припиненням строку дії договору суперечить статтям 599- 601, 604- 609 Цивільного кодексу України.

5.6. АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернулося з касаційною скаргою на судові рішення. АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.7. Пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.8. Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статей 3, 509, 526, 529, 530, 538, 599, 604, 583, 879, 882 Цивільного кодексу України, статей 193, 202- 204 Господарського кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 914/1027/16, від 23.05.2018 у справі № 537/4905/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

5.9. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.10. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

5.11. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 914/1027/16 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Нормами глави 48 Цивільного кодексу України визначено такі принципи (умови) належного виконання зобов`язання: виконання зобов`язання належними сторонами (ст. 527 ЦК України); виконання у належний спосіб (ст. 529 ЦК України - виконання зобов`язання частинами); належний строк (термін) виконання зобов`язання (ст. 530 ЦК України); належне місце виконання зобов`язання (ст. 532 ЦК України), а також щодо належного предмета.

…Із наведених положень законодавства вбачається, що зобов`язання вважається виконаним належним чином відповідно до умов договору, якщо боржник виконав його таким чином та способом, на які повинні були розраховувати обидві сторони, а за наслідками такого виконання кредитор отримав можливість розпоряджатися виконаним на свій розсуд".

5.12. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 537/4905/15-ц викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання".

5.13. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс".

5.14. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"8.12. Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

…8.21. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.22. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були".

5.15. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

5.16. Верховний Суд, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, проаналізувавши наведені висновки, на які посилається АТ "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект", перевіривши та надавши оцінку доводам скаржника, зазначає таке.

5.17. Частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.18. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

5.19. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

5.20. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

5.21. Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

5.22. При цьому приписами статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

5.23. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

5.24. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

5.25. За змістом приписів статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов`язань за правочинами щодо фінансових інструментів, вчиненими на організованому ринку капіталу та поза ним, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

5.26. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

5.27. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, між сторонами виникли та склалися правовідносини у сфері виконання робіт за договором підряду.

5.28. Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

5.29. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги на суму в розмірі 1 264 874 124,69 грн.

5.30. Водночас, як зазначав позивач, подальше виконання робіт стало неможливим у зв`язку із повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України і для позивача настали надзвичайні та невідворотні обставини (умови), що об`єктивно унеможливили виконання зобов`язань за договором.

5.31. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що позивач підтверджує неможливість виконання умов договору листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, Висновком Торгово-промислової палати України від 16.11.2022 №1774/1-2 про істотну зміну обставин та Сертифікатом про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово-промислової палати Миколаївської області від 23.12.2022 № 4800-22-1894.

5.32. Разом з тим, як установили господарські суди попередніх інстанцій, позивач у цій справі доводить не факт неможливості застосування до нього відповідальності за невиконання умов договору через дію форс-мажорних обставин, а доводить факт неможливості виконати погоджені сторонами умови договору.

5.33. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

5.34. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що договір діє до 30.12.2022, а в частині гарантійних зобов`язань та розрахунків - до повного виконання (пункт 16.2 договору в редакції додаткової угоди від 04.08.2021 № 3).

5.35. При цьому сторони договору у пункті 16.3 передбачили, що припинення договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, що мали місце під час дії договору.

5.36. Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

5.37. Колегія суддів, здійснивши комплексний аналіз наведених норм права, зазначає, що законодавством не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 910/19233/20, від 05.03.2019 у справі № 922/409/17, від 22.01.2019 у справі № 904/889/18.

5.38. Однак, як установили господарські суди попередніх інстанцій, у матеріалах справи відсутні докази завершення об`єкта будівництва, зокрема, відсутній Сертифікат, що засвідчує закінчення будівництва об`єкта. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій установили, що роботи виконані частково лише на суму 1 264 874 124,69 грн із загальної суми договору 2 248 050 000,00. Таким чином, господарські суди встановили, що позивач не виконав зобов`язання за договором на суму 983 175 875,31 грн. При цьому господарські суди попередніх інстанцій констатували, що позивач та відповідач не укладали жодних додаткових угод про розірвання договору або про припинення зобов`язання за ним.

5.39. За таких обставин господарські суди попередніх інстанцій, установивши невиконання позивачем зобов`язання за договором на суму 983 175 875,31 грн, дійшли правильного висновку про відсутність підстав вважати припиненим зобов`язання за договором.

5.40. Колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про неврахування господарськими судами висновків Верховного Суду, які стосуються принципів змагальності, добросовісності та оцінки доказів, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про дотримання господарськими судами приписів статей 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України та дотримання принципу змагальності сторін у господарському судочинстві. При цьому господарські суди не встановили недобросовісної поведінки відповідача у правовідносинах із позивачем.

5.41. З огляду на викладене не можуть бути враховані доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статей 3, 509, 526, 529, 530, 538, 599, 604, 583, 879, 882 Цивільного кодексу України, статей 193, 202- 204 Господарського кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 914/1027/16, від 23.05.2018 у справі № 537/4905/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, оскільки висновки, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник.

5.42. Крім того, колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом".

5.43. Із посиланням на наведений висновок Верховного Суду скаржник зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій проігнорували встановлені у справі № 910/5442/23 обставини щодо передачі 27.12.2022 АТ "Укртрансгаз" Товариству з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - ТОВ "Оператор газотранспортної системи України") проектно-кошторисної документації, а також не взяли до уваги, що цей факт виключає можливість для АТ "Укртрансгаз" виконання повного обсягу робіт з об`єкта будівництва "Реконструкція компресорної станції "Яготин" та введення такого об`єкта в експлуатацію.

5.44. Верховний Суд з урахуванням доводів скаржника зазначає, що відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

5.45. Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 918/775/23, від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 30.01.2024 у справі № 916/542/18.

5.46. Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 910/8641/21, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20.

5.47. Колегія суддів зазначає, що справа № 910/5442/23, на яку посилається скаржник, розглядалася за позовом АТ "Укртрансгаз" до ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" до АТ "Укртрансгаз" про зобов`язання виконати обов`язок в натурі та стягнення пені.

5.48. Таким чином, у справі № 910/5442/23, на яку посилається скаржник, не досліджувалися та не встановлювалися обставини щодо припинення зобов`язань за договором підряду від 10.10.2018 №, укладеним між позивачем та відповідачем, що є предметом доказування в цій справі № 910/5614/23.

5.49. За таких обставин не можуть бути враховані доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17.

5.50. Отже, Верховний Суд констатує, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цих підстав.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.51. Колегія суддів зазначає, що згідно з абзацом 3 пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

5.52. З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень із зазначених підстав касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частину статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 336/44/18, від 05.12.2023 у справі № 916/286/23, від 05.10.2023 у справі № 910/2171/20, від 29.08.2023 у справі № 909/635/22, від 13.12.2022 у справі № 911/1186/20, від 05.07.2022 у справі № 904/3860/19.

5.53. Колегія суддів установила, що скаржник у касаційній скарзі зазначає про необхідність відступлення від висновків, які викладені в постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13:

"Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку".

5.54. Скаржник також вважає, що в цьому випадку наявні правові підстави для відступлення від висновків викладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17:

"Попередні судові інстанції не встановили, що позивач в односторонньому порядку відмовлявся від Договору або що Договір був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.

…закон не передбачає такої підстави як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним".

5.55. На думку скаржника, також слід відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18:

"Зобов`язання, не виконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

…Стаття 599 Цивільного кодексу України та стаття 202 Господарського кодексу України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору".

5.56. Крім того, скаржник вважає, що в цьому випадку наявні правові підстави для відступлення від висновків викладених у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/123/17, від 19.03.2019 у справі № 916/626/18, від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19:

"Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку".

5.57. Із посиланням на наведені висновки скаржник зазначає, що відповідно до законодавства України строк дії договору є строком існування зобов`язань сторін. Тому, на думку скаржника, у разі закінчення строку дії договору закінчуються і зобов`язання, що виникли на підставі договору. Скаржник вважає, що закінчення строку договору прирівнюється до закінчення строку існування зобов`язань.

5.58. Перевіривши такі доводи скаржника, Верховний Суд зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

5.59. Колегія суддів зазначає, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 910/6986/21, від 05.09.2023 у справі № 921/750/21, від 11.04.2023 у справі № 916/4112/21.

5.60. Відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя; суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж прийняття Європейським судом з прав людини рішення, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, тощо. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.

5.61. Крім того, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.03.2024 у справі № 915/534/21, від 27.06.2023 у справі № 910/22039/21, від 20.06.2023 у справі № 917/504/22, від 18.07.2023 у справі № 910/2419/20.

5.62. Таким чином, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та постановах Верховного Суду від 19.03.2024 у справі № 910/11369/23, від 18.04.2023 у справі № 910/908/22, від 14.06.2023 у справі № 924/521/21, від 31.05.2023 у справі № 909/433/21.

5.63. При цьому в пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

5.64. Однак скаржник, зазначаючи про необхідність відступлення від наведених висновків, не навів належного, вмотивованого обґрунтування щодо необхідності відступлення від таких висновків Верховного Суду, зокрема, не довів наявності причин для відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судових рішень).

5.65. Водночас Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

5.66. Проте у цьому випадку скаржник не довів, а колегія суддів не встановила неправильного застосування судами норм матеріального права або порушення судами норм процесуального права.

5.67. Отже, Верховний Суд вважає, що в межах цієї справи відсутні правові підстави для відступлення від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13, та Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18, від 13.02.2018 у справі № 910/123/17, від 19.03.2019 у справі № 916/626/18, від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19. Тому наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження.

5.68. З урахуванням викладеного Верховний Суд констатує, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цих підстав.

5.69. Крім того, Верховний Суд під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі № 910/5614/23 враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, про те, що приписи, зокрема, статті 16 Цивільного кодексу України не передбачають такого способу захисту права та інтересу як визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності у відносинах з позивачем, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення певних прав іншої сторони договору. Проте в такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 та постанові Верховного Суду від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23.

5.70. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі.

5.71. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 у справі № 910/5614/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак