ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року Справа № 915/106/24

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Давченко Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу № 915/106/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»

(бульвар Лесі Українки, 26, оф. 411, м. Київ, код 41084239)

до фізичної особи ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 8242,95 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» пред?явлено до ОСОБА_1 позов про стягнення грошових коштів за договором від 09.09.2021 № 358470-КС-002 про надання фінансового кредиту у загальному розмірі 8242,95 грн., з яких: 6187,31 грн. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 2055,64 грн. сума прострочених платежів по процентам, з посиланням на неналежне виконання відповідачкою зобов`язань щодо своєчасного і в повному обсязі повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у спірній сумі.

У позовній заяві також викладено вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором.

Позов також містить клопотання про витребування у АТ «Приватбанк» у порядку ст. 81 ГПК України, інформації, що містить банківську таємницю, а саме:

- чи випускалася банківська картка № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 ;

- інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці № НОМЕР_2 за період з 09.09.2021 по 25.01.2024 включно.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2024 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/106/24 та визначено головуючим у справі суддю Давченко Т.М.

Згідно даних Єдиного державного демографічного реєстру за параметрами ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 особу не знайдено (відповідь № 435725). Тому, відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 176 ГПК України суд звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання із запитом про надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інших відомостей щодо ОСОБА_1 .

09.02.2024 від Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання надійшов лист №4801.4-913/4801.4-24 від 09.02.2024, в якому на запит суду щодо місця реєстрації фізичної особи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено, що указана особа значиться зареєстрованою з 03.01.2019 за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що позовна заява не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 162, п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України, оскільки до позовної заяви не додано доказів надсилання відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів листом з описом вкладення, як то визначено ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України. За наданими матеріалами позовна заява та додані до неї документи надіслані не за місцем реєстрації ОСОБА_1 , зазначеному у Єдиного державного демографічного реєстру. Так, позивач надав докази направлення позову з додатками на адресу АДРЕСА_1 , в той час як за даними Єдиного державного демографічного реєстру відповідачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28.02.2024 даний позов залишено без руху з підстав недотримання позивачем вимог ст. 164 ГПК України, та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, десять днів з дня отримання цієї ухвали.

04.03.2024 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позову з відповідними додатками.

Ухвалою від 11.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 915/106/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України, п?ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Поштове відправлення з ухвалою суду від 11.03.2024 направлялося на адресу реєстрації місця проживання відповідача з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, 03.04.2024 повернулося до суду з довідкою поштового відділення зв`язку з зазначенням причин повернення: за закінченим терміном зберігання.

Ухвалою суду від 22.05.2024 витребувано у АТ «Приватбанк» у порядку ст. 81 ГПК України, інформацію, що містить банківську таємницю, а саме:

- чи випускалася банківська картка № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 ;

- інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці № НОМЕР_2 за період з 09.09.2021 по 25.01.2024 включно.

12.06.2024 на виконання вимог ухвали від 22.05.2024 АТ «Приватбанк» надав до суду лист, в якому повідомив, що надати запитувану судом інформацію у встановлений строк неможливо та повідомив, що відповідь буде підготовлена та направлена суду протягом 10 робочих днів з моменту отримання даного листа.

Проте, у встановлений судом строк та на дату винесення рішення суду запитувана судом інформація до суду АТ «Приватбанк» надана не була.

08.08.2024 судом винесено ухвалу, яку разом з ухвалою суду від 11.03.2024 направлено на адресу реєстрації місця проживання відповідача з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, 13.08.2024 зазначене відправлення повернулося на адресу суду без зазначення причин повернення.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання адресатом кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

В рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України».)

В рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За такого, суд вважає, що відповідача, у порядку п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, належним чином повідомлено про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило.

Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ураховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Щодо юрисдикції спору.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарським процесуальним кодексом України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як зазначено вище, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути з відповідача фізичної особи, заборгованість за кредитним договором від 09.09.2021, який укладено між ТОВ «Бізнес Позика» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , яка станом на дату звернення позивача до суду припинила підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, про що до ЄДРЮОФОП внесено відповідні відомості.

Аналіз змісту та підстав позову свідчить про те, що даний спір виник між сторонами на підставі господарського договору, та між сторонами існують господарські зобов`язання.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Згідно з ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст. 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, ч. 8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок виконання укладених нею договорів не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її обов`язок щодо виконання укладених нею як фізичною особою підприємцем договорів не припиняється, а залишається за нею як за фізичною особою.

Відтак, з 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

За таких обставин позивач правомірно звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним нею як фізичною особою- підприємцем.

Розгляд справи здійснено поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Фактичні обставини справи.

09.09.2021 позивачем направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 358470-КС-002 про надання кредиту, що підтверджується електронною копією пропозиції укласти договір (оферта) № 358470-КС-002 про надання кредиту від 09.09.2021.

09.09.2021 відповідач прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 358470-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.

Вказане підтверджується електронною копією прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладення договору від 09.09.2021.

Між ТОВ «Бізнес Позика» (кредитодавцем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір про надання кредиту від 09.09.2021 № 358470-КС-002 (далі договір), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України Про електронну комерцію, згідно умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 15000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (надалі договір).

Вказане підтверджується електронною копією договору № 358470-КС-002 про надання кредиту від 09.09.2021.

Відповідно до умов договору:

Тип Кредиту: Кредит.

Строк кредиту: 16 тижнів.

Процента ставка: в день 1,97713684, фіксована.

Комісія за надання кредиту: 2250,00 грн.

Загальний розмір наданого Кредиту: 15 000,00 грн.

Термін дії Договору: до 30.12.2021.

Орієнтовна загальна вартість наданого Кредиту: 29040,00 грн.

Протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (надалі проценти за користування кредитом), нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно Графіку платежів (п. 2 договору).

У п. 3 договору визначено графік платежів.

У разі прострочення позичальником дати сплати чергового платежу визначеного Графіком платежів, кредитодавець має право нараховувати штраф за кожен випадок такого порушення позичальником у розмірі 10 процентів від загальної суми простроченої заборгованості в порядку визначеному розділом 5 Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (надалі - Правила) (п. 4 договору).

За п. 5 договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та Правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця https://bizpozyka.com/, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, та, відповідно, укладає договір.

Підписанням цього договору позичальник підтверджує, що до укладання договору отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема передбачену частиною другою ст. 12 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг (п. 8 договору).

Інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною договору. Усі неврегульовані договором правовідносини сторін регулюються законодавством України (п. 10 договору).

На підтвердження укладення договору позивач надав візуальну форму послідовності дій щодо укладення електронного договору про надання кредиту № 358470-КС-002 про надання кредиту від 09.09.2021.

З даної форми вбачається, що 09.09.2021 відповідач використовуючи номер телефону ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет; надав всю необхідну інформацію для формування позивачем належної пропозиції відповідачу; позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови договору; позивач направив в смс-повідомленні на номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор G-1608; відповідач ознайомився з офертою позивача та прийняв її умови; здійснив акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором; позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа; позивач направив договір та правила кредитування відповідачу на електронну пошту, вказану як електронний засіб зв`язку з відповідачем; позивач розмістив в особистому кабінеті відповідача підписаний договір та Правила кредитування в цілодобовому онлайн доступі.

Відповідно до платіжного доручення № 31567 від 09.09.2021, копія якого міститься в матеріалах справи, позивачем на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти у розмірі 15000,00 грн. згідно кредитного договору від 09.09.2021.

02.12.2021 позивачем направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти додаткову угоду до договір № 358470-КС-002 від 09.09.2021 про надання кредиту, що підтверджується електронною копією пропозиції укласти додаткову угоду (оферта).

02.12.2021 відповідач прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення додаткової угоди до договору № 358470-КС-002 від 09.09.2021 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.

Вказане підтверджується електронною копією прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладення додаткової угоди до договору від 09.09.2021.

02.12.2021 між ТОВ «Бізнес Позика» (кредитодавцем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальником) укладено додаткову угоду 1 до договору про надання кредиту від 09.09.2021 № 358470-КС-002 (далі додаткова угода), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України Про електронну комерцію, на наступних умовах.

Кредитодавець та позичальник підтверджують, що станом на 02.12.2021 сума неповернутого позичальником кредиту (отриманого відповідно до договору про надання кредиту № 358470-КС-002 від 09 вересня 2021 року) становить: 6002,19 грн. (п. 1 додаткової угоди).

Відповідно до п. 2 додаткової угоди кредитодавець та позичальник домовились, що після укладення додаткової угоди:

2.1. Кредит збільшується на 18000,00 грн. та кредитодавець, на умовах викладених у договорі, збільшує суму кредиту, а позичальник отримує збільшення суми кредиту та зобов`язується повернути кредит збільшений на 18000,00 грн. у строки та на умовах викладених у договорі.

2.2. Після збільшення суми кредиту загальна сума отриманого (відповідно до договору та додаткової угоди) та неповернутого позичальником кредиту складатиме 24002,19 грн.

Відповідно до п. 3, п. 4 додаткової угоди продовжено строк кредиту на 84 днів. Продовжено термін дії договору до 24.03.2022.

Відповідно до п. 5, п. 6 додаткової угоди після укладення додаткової угоди та збільшення суми кредиту: загальна сума отриманого кредиту становить: 24002,19 грн. (п. 1 та п. 2.1 додаткової угоди); орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 45156,89 грн. Комісія за зміну умов договору: 2700,00 грн.

Відповідно до п. 7 додаткової угоди з дати укладення додаткової угоди встановлюється Графік платежів, визначений у цьому пункті додаткової угоди.

Згідно п. 8 додаткової угоди кредитодавець та позичальник домовилися, що з дати укладання цієї додаткової угоди, до договору застосовуються (є його невід`ємною частиною) Правила надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям в редакції, яка затверджена наказом директора Кредитодавця від 22 червня 2021 року №10-ОД (надалі за текстом Правила).

Згідно п. 9 додаткової угоди позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, та, відповідно, укладає додаткову угоду.

Підписанням цієї додаткової угоди позичальник підтверджує, що до укладання додаткової угоди отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема передбачену частиною другою ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також примірник Правил, що розміщені на сайті кредитодавця (п. 10 додаткової угоди).

На підтвердження укладення додаткової угоди позивач надав візуальну форму послідовності дій щодо укладення електронної додаткової угоди 1 до договору про надання кредиту № 358470-КС-002 від 09.09.2021.

З даної форми вбачається, що 02.12.2021 відповідач використовуючи номер телефону ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет; надав всю необхідну інформацію для формування позивачем належної пропозиції відповідачу; позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови додаткової угоди; позивач направив в смс-повідомленні на номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор G-1608; відповідач ознайомився з офертою позивача та прийняв її умови; здійснив акцептування додаткової угоди шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором; позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа; позивач направив додаткову угоду до договору та правила кредитування відповідачу на електронну пошту, вказану як електронний засіб зв`язку з відповідачем; позивач розмістив в особистому кабінеті відповідача підписану додаткову угоду, Правила кредитування в цілодобовому онлайн доступі.

Пунктом 5.1 Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (надалі - Правила) передбачено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов договору. Таким чином, проценти за користування кредитом щоденно нараховуються на неповернену суму кредиту, станом на початок доби, з першого дня перерахування суми кредиту відповідачу протягом всього строку кредитування.

Пунктом 5.4 Правил визначено, що заборгованість підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми заборгованості на поточний рахунок позивача у строк відповідно до графіку платежів, встановлений договором про надання кредиту.

Пунктом 5.6 Правил передбачено, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про надання кредиту у повному обсязі, ця сума погашає вимоги позивача у такій черговості: 1) у першу чергу - відшкодовуються витрати позивача, пов`язані з поверненням виданого кредиту (судові витрати, витрати на державного/приватного виконавця, нотаріуса тощо); 2) у другу чергу - нараховані позивачем неустойка (штраф), інші платежі відповідно до договору про надання кредиту у разі їх нарахування; 3) у третю чергу - прострочені проценти за користування кредитом та прострочена сума кредиту; 4) у четверту чергу - проценти за користування кредитом; 5) у п`яту чергу - сума кредиту.

У відповідності до п. 4.2.2.2 Правил відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі передбачені договором про надання кредиту та додатковою угодою до закінчення терміну його дії.

Як вбачається із загальних положень Правил:

- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних відповідачем, який прийняв пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються позивачу (пункт 1.4.8);

- інформаційно-телекомунікаційна система (ІТС) - сукупність інформаційних та телекомунікаційних систем позивача, яка працює в форматі сайту(ів) в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле (пункт 1.4.9);

- логін особистого кабінету - номер мобільного телефону відповідача (пункт 1.4.15);

- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що направляється відповідачу засобами зв`язку, вказаними під час реєстрації/входу в ІТС позивача (пункт 1.4.17);

- особистий кабінет - сукупність захищених сторінок, що формуються відповідачу в момент його реєстрації в ІТС, за допомогою якого відповідач здійснює повну взаємодію з позивачем, має можливість укласти договір, отримувати інформацію та документи, пов`язані з наданням та обслуговуванням кредиту, зокрема графіку платежів, тощо. Доступ до особистого кабінету здійснюється відповідачем після авторизації, яка проходить шляхом введення логіна особистого кабінету і одноразового ідентифікатора та має юридичне значення ідентифікації відповідача в порядку, передбаченому Закону України Про електронну комерцію (пункт 1.4.18).

02.12.2021 позивачем на картковий рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 18000,00 грн., що підтверджується електронною копією чеку про перерахування коштів (№ документа в системі FONDY: 467224451).

Позивач у позові стверджує, що відповідач здійснив часткову оплату за договором про надання кредиту № 358470-КС-002. Відповідач зобов`язання щодо погашення кредиту в повному обсязі згідно обумовленого договором графіку не виконав, внаслідок чого, утворилась заборгованість за договором № 358470-КС-002 у загальному розмірі 8242,95 грн., з якої: 6187,31 грн. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 2055,64 грн. сума прострочених платежів по процентам.

З огляду на те, що виконання умов договору зі сплати грошових коштів є обов`язком відповідача, то тягар доказування належного виконання цього обов`язку лежить на відповідачі.

Докази сплати відповідачем грошових коштів за договором № 358470-КС-002 про надання кредиту у матеріалах справи відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані положеннями ЦК, зокрема ст. 1054 (кредитний договір), а також положеннями Закону України Про електронну комерцію.

Виконання цивільних і господарських зобов`язань врегульовано відповідними положеннями ГК та ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України Про електронну комерцію (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час виникнення електронних правочинів (п. 1 ст. 1 Закону).

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах .

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 цієї ст. Закону).

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства ( ч. 7 ст. 11 Закону).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 цієї статті Закону).

За змістом ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону надано таке визначення для терміну "електронний підпис одноразовим ідентифікатором" - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Предметом даного спору є стягнення грошових коштів за кредитним договором у сумі 8587,13 грн. (сума прострочених платежів по тілу кредиту), а також процентів.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1. ст. 174 ГК господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 193 ГК суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною ч. 4 ст. 193 ГК передбачено, що управнена сторона має право не приймати виконання зобов`язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов`язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК).

Як встановлено судом вище, позивач виконав умови договору та перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 15000, 00 грн. (відповідно до платіжного доручення № 31567 від 09.09.2021) та 18000,00 грн. (відповідно до чеку про перерахування коштів (№ документа в системі FONDY: 467224451).

Як зазначено вище, додатковою угодою 1 від 02.12.2021 сторони узгодили, що після збільшення суми кредиту загальна сума отриманого (відповідно до договору та додаткової угоди) та неповернутого позичальником кредиту складатиме 24002,19 грн. (п. 2.2 додаткової угоди).

Пунктом 7 додаткової угоди 1 до договору визначено Графік обов?язкових платежів, відповідно до якого сторони, зокрема узгодили встановлені періоди користування кредитом, розмір процентів за користування кредитом, розмір часткового платежу основної суми та загальний платіж.

Так, згідно з Графіком платежів (додаткова угода 1), залишок по основній сумі кредиту становить 24002,19 грн., залишок по поверненню кредиту відбувається шляхом сплати відповідачем фіксованої суми, з кінцевою датою повернення 24.03.2022.

Відповідач в повному обсязі не сплатив позивачу заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 25.01.2024 сума прострочених платежів по тілу кредиту становить 6187,31 грн.

Ураховуючи викладене, а також те, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов договору та сплати заборгованості по кредиту в установлений строк, суд визнає вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в сумі 6187,31 грн. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення суми прострочених платежів по процентах, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Як зазначалося вище, в даному випадку сторонами у п. 2 договору та п. 5.1 Правил погоджено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.

Позивач просить суд стягнути з відповідача суму прострочених платежів по процентах, розмір яких станом на 25.01.2024 складає 2055,64 грн.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів повної сплати заборгованості, або доказів, які б її спростовували, у зв`язку з чим зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 13 ГПК).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК).

Учасники справи, зокрема зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК).

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.ст. 76,77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (бульвар Лесі Українки, 26, оф. 411, м. Київ, код 41084239) грошові кошти у загальному розмірі 8242,95 грн., з яких: 6187,31 грн. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 2055,64 грн. сума прострочених платежів по процентам, а також грошові кошти на відшкодування судових витрат у справі з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 2422,40 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Т.М. Давченко