ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2024 Справа № 917/451/24

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, оф. 411, ,

до Фізичної особи-підприємця Ужвій Яни Валентинівни, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

про стягнення 118 714,43 грн.,

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до Фізичної особи-підприємця Ужвій Яни Валентинівни про cтягнення 118 714,43 грн., з яких 78 802,11 грн. - заборгованість по тілу кредиту за договором про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р., 39 912,32 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 03.04.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Також ухвалою суду від 08.07.2024 р. витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме:

- чи випускалася банківська карта № НОМЕР_2 на ім`я Ужвій Яна Валентинівна (РНОКПП - НОМЕР_1 );

- інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці за період з 20.09.2021 р. по 27.03.2023 р. включно.

При цьому, суд зобов`язав АТ КБ «Приватбанк» подати витребувані докази до суду протягом 5 днів з дня вручення ухвали.

26.07.2024 року до суду надійшов лист АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-240716/51050 від 21.07.2024 р. (вх. № 10180), у якому останній стверджував, що Банком здійснюється збір інформації з програмних комплексів та архівів Банку, в зв`язку з чим надати відповідь у встановлений строк неможливо.

29.08.2024 року від Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до суду надійшла інформація, витребувана ухвалою від 08.07.2024 р.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач порушив умови укладеного договору про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р. та не повернув позивачу кредитні кошти у передбачений договором термін.

Відповідач у визначеному господарським процесуальним законодавством порядку на позов не відреагував.

Копія ухвали про відкриття провадження у даній справі від 03.04.2024 р., що направлялась на адресу Фізичної особи-підприємця Ужвій Яни Валентинівни, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, була повернута до суду з відміткою поштового відділення про закінчення терміну зберігання. Враховуючи, що вказана відмітка не свідчить про вручення відповідачу ухвали суду, суд ухвалою від 08.07.2024р. повторно повідомив відповідача про судовий розгляд справи. Однак дана ухвала повернулася до суду з відміткою про відсутність адресата за місцезнаходженням.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи, що ухвала про відкриття провадження у справі направлялась на адресу відповідача, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, він вважається таким, що повідомлений належним чином про судовий розгляд даної справи. Крім того, ухвала суду була своєчасно розміщена судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким чином, вважається, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи судом, про покладені на нього обов`язки та його процесуальні права.

Згідно із ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

20.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (Кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ужвій Яною Валентинівною (Позичальник) був укладений Договір про надання кредиту № 215506-КС-003 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», відповідно до п. 1 якого Кредитодавець надає Позичальникові грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (а.с. 12).

Строк кредиту складає 16 тижнів, термін дії договору - до 10.01.2022 р.

Фіксована процентна ставка в день становить 0,90444894.

Додатковою угодою № 1 від 28.12.2021 р. до договору № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р. (а.с. 14), укладеною сторонами, було збільшено суму кредиту на 94 000,00 грн. та продовжено строк кредиту на 99 днів - до 19.04.2022 р.

За даними Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» відповідач не повернув кошти, надані згідно з договором про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р., що стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ужвій Яни Валентинівни 118 714,43 грн., з яких 78 802,11 грн. - заборгованість по тілу кредиту за договором про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р., 39 912,32 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: договір про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р., додаткова угода № 1 від 28.12.2021 р. до вказаного договору, Правила про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», платіжні доручення № 31911 від 20.09.2021 р. та № 33276 від 28.12.2021 р., виписка АТ КБ «Приватбанк» по рахунку ФОП Ужвій Я.В. за період з 20.09.2021 р. по 27.03.2023 р. та ін.

Докази відповідача в спростування вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» в матеріалах справи відсутні.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

В силу ч. ч. 1-3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їх власноручних підписів.

Згідно з ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

30.09.2015 набрав чинності Закон України від 03.09.2015 № 675-VIII «Про електронну комерцію», який регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів.

Вказаний Закон визначає, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (ст. 1 Закону).

В ч. 3 ст. 11 Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

За частинами 4, 6 наведеної норм, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Також положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 20.09.2021 року між ТОВ «Бізнес позика» та ФОП Ужвій Я.В. було укладено в електронній формі договір про надання кредиту № 215506-КС-003, який був підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором.

Також 28.12.2021 року сторонами в електронній формі було укладено додаткову угоду № 1 від 28.12.2021 р. до договору № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р.

Окрім того, позивачем долучено до матеріалів справи візуальну форму послідовності дій клієнта щодо укладення вказаних документів (а. с. 17-19).

У постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 Верховний Суд зазначив, що оскільки оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Наведене вище підтверджує укладення між сторонами кредитного договору № 215506-КС-003 від 20.09.2021 року.

Частиною 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 20.09.2021 року та 28.12.2021 року на виконання умов договору про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р. та додаткової угоди № 1 від 28.12.2021 р. до вказаного договору позивач здійснив переказ коштів на рахунок відповідача в загальному розмірі 194 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 31911 від 20.09.2021 р. та № 33276 від 28.12.2021 р. та випискою АТ КБ «Приватбанк» по рахунку ФОП Ужвій Я.В. за період з 20.09.2021 р. по 27.03.2023 р.

Як стверджує позивач, відповідач не повернув Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» кредит в сумі 78 802,11 грн.

Докази повернення відповідачем кредиту в зазначеному розмірі в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, з огляду на встановлені законом принципи змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та вірогідності доказів, згідно з яким наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 78 802,11 грн. заборгованості по тілу кредиту за договором про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р. підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обов`язок Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом також передбачений пунктом 1 договору № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р.

У вказаному договорі також визначено, що розмір відсоткової ставки на день становить 0,90444894.

З посиланням на вказані нормативні положення, позивачем приведено розрахунок відсотків за користування кредитом в розмірі 39 912,32 грн. (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 42-47).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» у даній справі в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ужвій Яни Валентинівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, оф. 411, ) 78 802,11 грн. - заборгованість по тілу кредиту за договором про надання кредиту № 215506-КС-003 від 20.09.2021 р., 39 912,32 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2 422,40 грн. судового збору.

3. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ГПК України (ст.ст.256,257 ГПК України).

Повне рішення складено 30.08.2024 р.

Суддя О.С. Мацко