СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Харків Справа № 917/2302/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А. , суддя Медуниця О.Є.

за участю секретаря судового засідання Євтушенка Є.В.

за участю представників сторін:

від позивача: адвокат Данілова Н.Н., довіреність №29-14/82 від 03.07.2024

від відповідача: адвокат Воробйов О.О., ордер серія АХ №1147594 від 08.02.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України (вх. №1428 П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у справі №917/2302/23 (повний текст складено 13.05.2024, у м. Полтава) суддя Киричук О.А.

за позовною заявою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, м. Полтава

до Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України, м. Полтава

про стягнення 980 363,33 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства Полтаватеплоенерго звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України про стягнення 980 363,33 грн заборгованості по договорам №5159 «С» про закупівлю теплової енергії від 29.01.2021 та № 5159 «С» від 09.03.2022, у тому числі: 751 677,03 грн основної заборгованості, 39 912,77 грн 3 % річних, 188 773,53 грн втрат від інфляційних процесів.

Позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеними сторонами договорами про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води №5159 «С» від 29.01.2021 та №5159 «С» від 29.03.2022 щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за отриману теплову енергію.

Ухвалою господарського суду від 03.01.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у справі №917/2302/23 позов задоволено повністю (а.с.180-187).

Стягнуто з Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго 751 677,03 грн основної заборгованості, 39 912,77 грн 3 % річних, 188 773,53 грн втрат від інфляційних процесів, а також судовий збір в розмірі 14 705,45 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що :

- по Договору №5159 «С» від 29.01.2021 за період з 01.09.2021 по 31.12.2021, з урахуванням проведеного в червні 2022 перерахунку вартості теплової енергії згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 1209 від 10.11.2021, відповідачем спожито теплову енергію вартістю 206 390,05 грн. Проте, за вказаний період ним оплачено лише 11 937,87 грн., отже за відповідачем утворилася заборгованість за відпущену теплову енергію по Договору № 5159 «С» від 29.01.2021 в розмірі 194 452,18 грн;

- по Договору №5159 «С» від 09.03.2022 за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 відповідачем спожито теплову енергію вартістю 587 224,85 грн. Проте, за вказаний період відповідачем оплачено лише 30 000,00 грн., отже за відповідачем по Договору №5159 «С» від 09.03.2022 за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 утворилася заборгованість за відпущену теплову енергію в розмірі 557 224,85 грн.

Таким чином, за висновком місцевого господарського суду, загальна заборгованість по Договору №5159 «С» від 29.01.2021 та по Договору №5159 «С» від 09.03.2022 складає 751 677,03 грн, що зафіксована в акті звірки №1960 за грудень 2022 року, який підписаний позивачем і відповідачем та скріплений печатками сторін та є належним і допустимим доказом. Поряд з цим, за висновком суду першої інстанції, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму основного боргу, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати товару на суму 751 677,03 грн нормативно і документально доведені та підлягають задоволенню.

Також місцевий господарський суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних від простроченої суми, а також розрахунок інфляційних втрат, і встановив, що їх обчислення виконано арифметично правильно згідно з вимогами законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги про стягнення з відповідача 39 912,77 грн 3% річних, 188 773,53 грн втрат від інфляційних процесів підлягають задоволенню.

Не погодившись з ухваленим судовим рішенням відповідач, Інститут свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати в повному обсязі рішення Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у справі №917/2302/23 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Стягнути на користь відповідача суму сплаченого судового збору в суді апеляційної інстанції (а.с.199-203).

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що надані позивачем суду першої інстанції відомості на просту кореспонденцію не є належними доказами відправлення та отримання рахунків і актів прийому-передачі теплової енергії, оскільки не містять номерів, дат та номерів договорів, додатками до яких вони є. При цьому, жодного повідомлення про вручення відповідачу листів з рахунками та актами прийому-передачі теплової енергії, описів поштових вкладень з відбитком штемпеля відділень поштового зв`язку матеріали справи не містять.

Також зазначає, що позивачем додані до позовної заяви акти приймання-передачі теплової енергії, в жодному з яких не зазначено посади і прізвища осіб, підписи яких проставлені на місці підпису від Замовника, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996 робить неможливим ідентифікувати цих осіб та встановити їх повноваження на підписання актів приймання-передачі, а також підтвердити правильність їх оформлення.

Окрім цього стверджує, що в акті перевірки системи теплопостачання від 09.12.2022 було встановлено та зафіксовано наявність механічних пошкоджень наземної теплової мережі, яка знаходиться на балансі Інституту. Проте замість пред`явлення даного акту до служби реалізації теплової енергії юридичним особам з метою встановлення причин вказаних механічних пошкоджень наземної теплової мережі і, як наслідок, можливості їх впливу на показники лічильника, позивачем майже через рік подано до суду позов у даній справі.

Також вважає, що акт звірки №1960 не є первинним бухгалтерським обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій і цей документ носить лише інформаційний характер щодо тотожності ведення обома сторонами спірних правовідносин бухгалтерського обліку. При цьому, інформація, відображена позивачем в акті звірки №1960, не підтверджена первинними документами (належно оформленими актами прийому-передачі тепловоїенергії), акт підписаний з боку відповідача лише директором і не містить даних бухгалтерського обліку та підпису головного бухгалтера відповідача. До того ж, як зазначено в даному акті звірки, заборгованість замовника у сумі 751 677,0 грн рахується лише за даними обліку позивача, тоді як даними відповідача жодної заборгованості не визначено. Отже, на думку апелянта, вищезазначений акт не може вважатися доказом у справі в підтвердження наявності заборгованості, її розміру та визнання такої заборгованості відповідачем.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2024 року сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 у справі №917/2302/23, зокрема, витребувані матеріали справи у суду першої інстанції та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги.

01.07.2024 до Східного апеляційного господарського суду від Господарського суду Полтавської області надійшли матеріали справи №917/2302/23.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у справі №917/2302/23 та призначено справу до розгляду на 21.08.2024 о 9:30 год.

Також зазначеною ухвалою встановлено учасникам справи строк до 19.07.2024 року включно для подання відзиву на апеляційну скаргу.

10.07.2024, тобто в установлений судом строк, позивачем через систему «Електронний суд» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.215-219).

Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивачем як доказ надсилання на адресу відповідача актів приймання-передачі теплової енергії та рахунків на її оплату надано суду першої інстанції відомість на просту письмову кореспонденцію, оплачену з використання відбитків державного знаку маркувальної машини, подану до поштового відділення №8 разом з копією відповідного реєстру поштових відправлень, фіскальний чек «Укрпошта», що підтверджує відправлення. При цьому, з урахуванням вимоги пункту 1 частини 1 розділу ІІ наказу Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958 «Про затвердження нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень» відповідач міг отримати надіслані йому акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на її оплату через два дні та, починаючи з цієї дати оплатити рахунки.

Разом з цим, позивач зазначає, що ані нормами чинного законодавства, ані умовами укладених між сторонами договорів не визначено, якою саме кореспонденцією повинні бути направлені теплопостачальної організацією на адресу замовника акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на її оплату (простою, рекомендованою чи в іншій спосіб), у зв`язку з чим направлення цих документів відповідачу простою кореспонденцією не є порушенням. До того ж, у відомостях на просту письмову кореспонденцію зазначено реєстр рахунків про відправлену кореспонденцію, зазначено дату та документи, які було направлено споживачам, у тому числі відповідачу.

Також звертає увагу на те, що відповідачем 21.12.2021 частково проведено оплату за договором про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води № 5159 «С» від 29.01.2021 на суму 11 937,87 грн., а також 23.05.2022 та 28.12.2022 за договором про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води № 5159 «С» від 09.03.2022 - на загальну суму 30 000,00 грн. (15500,00- 23.05.2022 та 14500,00 грн.-28.12.2022 ), а також надано позивачеві гарантійного листа №12/361 від 26.11.2021 із проханням дозволи провести оплату заборгованості по договору №5159 «С» двома платежами (1) 700 000 грн 30.11.2021; 2) 139665,53 грн 17.12.2021), що свідчить про визнання ним господарського зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії та існуючого за цим зобов`язанням боргу.

Відзив на апеляційну скаргу розглянутий колегією суддів, прийнятий до уваги та залучений до матеріалів справи.

23.07.2024 від відповідача на адресу Східного апеляційного суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу (направлені згідно поштового штемпелю 19.07.2024, тобто в строк, встановлений судом), в яких апелянт проти доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, заперечує.

При цьому, відповідач зазначає, що :

- матеріали справи не містять жодного повідомлення про вручення відповідачу рахунків та актів приймання-передачі теплової енергії; акти приймання-передачі теплової енергії відповідач не отримував і надані акти не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки в них не зазначена посада та призвища осіб, які їх підписали збоку замовника;

- в акті звірки №1960 зазначено, що заборгованість у сумі 751677,00 грн рахується лише за даними обліку позивача, тоді як за даними обліку відповідача такої заборгованості немає;

- часткова оплата по договорам була здійснена відповідачем до 31.12.2022 дати складання позивачем акту звірки №1960, з якого відповідачу стало відомо про наявність у нього боргу за даними обліку позивача, а отже ці дії не є визнанням відповідачем боргу перед позивачем;

- гарантійний лист №12/361 від 26.11.2921 було направлено позивачу відповідачем 26.11.2021, тобто до того, як йому стало відомо про набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1209 від 10.11.2021 «Про деякі питання нарахування (визначення) плати за теплову енергіюёпослуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у зв`язку із зміною ціни природного газу», на підставі якої був здійснений перерахунок вартості теплової енергії по грудень 2021.

Заперечення відповідача колегією суддів розглянуті, прийняті до уваги та залучені до матеріалів справи.

17.07.2024 до Східного апеляційного господарського суду від представника позивача ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", адвоката Данілової Наталії Ніківни, надійшло клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 21.08.2024 о 9:30 год., в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2024.

09.08.2024 до Східного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про участь його представника Воробйова Олексія Олеговича у судовому засіданні, призначеному на 21.08.2024 о 9:30 год., в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2024.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представників сторін, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» засновано на майні спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області. Засновником підприємства є Полтавська обласна рада. Власник підприємства територіальні громади сіл, селищ і міст Полтавської області.

Основним напрямком діяльності ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго відповідно до Статуту є забезпечення тепловою енергією на опалення та приготування гарячої води житлового фонду, комунально-побутових та інших об`єктів.

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» здійснює ліцензовану господарську діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії на підставі ліцензій: 1) виробництво теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії); 2) транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; 3) постачання теплової енергії, які були переоформлені на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 739 від 06.06.2017.

Як правильно встановив місцевий господарський суд, ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго здійснювало постачання теплової енергії з метою забезпечення опалення приміщень відповідача до межі розподілу балансової належності теплових мереж будівлі інституту по вул. Шведська Могила, 1, з 01.01.2021 по 31.12.2021 на підставі договору №5159 «С» про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води від 29.01.2021 (далі Договір № 5159 «С» від 29.01.2021) та з 01.01.2022 по 30.11.2022 на підставі договору №5159 «С» про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води від 09.03.2022 (далі Договір № 5159 «С» від 09.03.2022), укладених між позивачем та Інститутом свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України згідно з нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про публічні закупівлі».

Зазначені договори в частині розрахунків діють до їх повного здійснення (пункт 51 зазначених договорів).

Відповідно до пункту 19 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021 та Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 облік споживання теплової енергії на опалення будівлі відповідача по вул.Шведська могила, 1 проводиться вузлом комерційного обліку теплової енергії, тип та номер якого зазначено в акті прийняття на абонентський облік вузла комерційного обліку теплової енергії (акт прийняття на абонентський облік вузла комерційного обліку теплової енергії рег. №501 від 01.10.2019).

Пунктом 21 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021 та Договору №5159 «С» від 09.03.2022 встановлено, що зняття показників вузла комерційного обліку теплової енергії проводиться відповідачем і передаються позивачу до 25 числа кожного місяця у письмовій формі, по телефону 540-461, факсом 510-474 або надсилаються на електронну адресу з обов`язковим наступним підтвердженням у письмовій формі, за підписом уповноваженої особи та скріпленим печаткою за наявності (копії показань приладів обліку теплової енергії рег. №501 по вул. Шведська Могила, 1 додані до матеріалів позовної заяви).

Згідно з пунктом 27.1 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 проектне теплове навантаження будівлі опалювальною площею 2353,5 м2 становить 0,206903 Гкал/год. Обрахунок місячної абонентської плати за приєднане теплове навантаження здійснюється на підставі проектного теплового навантаження.

Як встановлено пунктом 41 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 всі розрахунки по цим договорам проводяться на підставі рахунку та акту приймання-передачі, складених позивачем. Датою формування рахунку визначається дата звернення відповідача за отриманням рахунку, але не пізніще останнього числа розрахункового місяця.

Відповідно до пункту 40 Договору № 559 «С» від 29.01.2021 та Договору №5159 «С» від 09.03.2022 розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться відповідно до тарифів, встановлених уповноваженим органом. В разі зміни тарифів розрахунки здійснюються за новими тарифами. Відповідач зобов`язувався розраховуватися за теплову енергію у строки, передбачені зазначеними договорами.

Згідно з пунктом 42 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021 та Договору №5159 «С» від 09.03.2022 в рахунок на оплату включається вартість фактично спожитої теплової енергії за поточний місяць та вартість теплової енергії, що не врахована в рахунку за попередній місяць та місячна абонентська плата на приєднане теплове навантаження (розрахована шляхом множення проектного теплового навантаження (Гкал/год) на умовно-постійну частину двоставкового тарифу на теплову енергію (грн/Гкал/год без ПДВ). Місячна абонентська плата за приєднане теплове навантаження сплачується відповідачем щомісяця протягом року незалежно від обсягів споживання теплової енергії.

Пунктом 43 Договору №5159 «С» від 29.01.2021, Договору №5159 «С» від 09.03.2022 визначено, що факт отримання відповідачем теплової енергії фіксується щомісячно актом приймання-передачі теплової енергії, який підписується сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і договору.

Згідно з пунктом 45 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору №5159 «С» від 09.03.2022 відповідач зобов`язувався сплачувати за опалення в строк до останнього числа розрахункового місяця, з урахуванням суми проміжних платежів, а також можлива попередня оплата.

Як правильно встановив місцевий господарський суд, спірним періодом у даній справі за Договором №5159 «С» від 29.01.2021 є період з 01.09.2021 по 31.12.2021, а по Договору №5159 «С» від 09.03.2022 період з 01.01.2022 по 30.11.2022.

За наведені періоди позивачем застосовувалися такі тарифи.

Встановлені НКРЕКП для потреб інших споживачів тарифи:

- з 01 грудня 2020 року 1044,52 грн/Гкал (без ПДВ) умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію, 63 644,64 грн/Гкал/год (без ПДВ) умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна абонентська плата на одиницю теплового навантаження) на підставі постанови НКРЕКП № 2269 від 30.11.2020.

Встановлені Полтавською обласною радою для потреб інших споживачів тарифи без урахування витрат на утримання та ремонт центральних теплових пунктів та без урахування витрат на утримання та ремонт індивідуальних теплових пунктів:

- з 01 листопада 2021 року 3263,87 грн/Гкал (без ПДВ) умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію, 146 257,50 грн/Гкал/год (без ПДВ) умовно- постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна абонентська плата на одиницю теплового навантаження) на підставі рішення Полтавської обласної ради №286 від 26.10.2021.

- з 21 грудня 2021 року 4731,54 грн/Гкал (без ПДВ) умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію, 146257,50 грн/Гкал/год (без ПДВ) умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна абонентська плата на одиницю теплового навантаження) на підставі рішення Полтавської обласної ради №326 від 09.12.2021.

- з 01 жовтня 2022 року 4731,54 грн/Гкал (без ПДВ) умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію, 146257,50 грн/Гкал/год (без ПДВ) умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна абонентська плата на одиницю теплового навантаження) на підставі рішення Полтавської обласної ради №477 від 30.09.2022.

Інформація про тарифи є загальнодоступною та перебуває у вільному цілодобовому доступі на сайті ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» http://te.pl/ua/ в розділі «ТАРИФИ», далі «Тарифи для потреб інших споживачів».

Формування, встановлення та застосування двоставкового тарифу передбачено Порядками формування тарифів, затвердженими постановами НКРЕКП та Кабінету Міністрів України.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на виконання умов Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору №5159 «С» від 09.03.2022 всі рахунки та акти приймання-передачі наданих послуг за кожен місяць спірного періоду направлялися поштою на юридичну адресу відповідача, а саме: 36013, м. Полтава, вул. Шведська Могила, 1.

При цьому всі зазначені акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період підписані сторонами та скріплені печатками юридичних осіб позивача та відповідача.

По Договору №5159 «С» від 29.01.2021 за період з 01.09.2021 по 31.12.2021, з урахуванням проведеного в 06.2022 перерахунку вартості теплової енергії згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1209 від 10.11.2021, за відпущену теплову енергію нараховано до сплати 206 390,05 грн.

Проте, за вказаний період відповідачем оплачено лише 11 937,87 грн, у зв`язку з чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість за відпущену теплову енергію по Договору №5159 «С» від 29.01.2021 в розмірі 194 452,18 грн.

Позивачем нараховано відповідачеві до сплати по Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 за відпущену теплову енергію 587 224,85 грн. Проте, відповідачем за вищенаведений період оплачено лише 30 000,00 грн, у зв`язку з чим у нього перед позивачем по даному договору за вказаний період утворилася заборгованість за відпущену теплову енергію в розмірі 557 224,85 грн.

Всього заборгованість відповідача перед позивачем по Договору №5159 «С» від 29.01.2021 та по Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 складає 751 677,03 грн.

Зазначена сума зафіксована в акті звірки №1960 за грудень 2022 року як існуюча заборгованість відповідача відповідно доданих позивача, даний акт підписано позивачем і відповідачем та скріплено печатками їхніх юридичних осіб.

Відповідач у грудні 2022 року звернувся до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з листом № 1.2/307 від 01.12.2022 щодо припинення позивачем надання теплової енергії та проведення заходів по відключенню системи опалення.

На підставі зазначеного звернення позивачем проведено відключення будівлі відповідача від централізованої системи опалення, що зафіксовано в акті перевірки системи теплопостачання від 09.12.2022.

Враховуючи вищенаведені обставини, позивач звернувся із позовом у даній справі про стягнення з відповідача заборгованості по Договору №5159 «С» від 29.01.2021 та по Договору № 5159 «С» від 09.03.2022, яка складає 751 677,03 грн., а також 39 912,77 грн 3 % річних та 188 773,53 грн втрат від інфляційних процесів.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України Про теплопостачання теплопостачальні організації зобов`язані забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

Згідно пункту 36 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (надалі Правила №1198) теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України Про теплопостачання споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За вимогами пункту 40 Правил № 1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Як вже зазначалося, у відповідності до п. 43 Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 факт отримання відповідачем теплової енергії фіксується щомісячно актом приймання-передачі теплової енергії, який підписується сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і договору.

Пунктами 44 зазначених договорів встановлено, що разі неповернення Споживачем Акту приймання-передачі Т/Е в 5-денний термін, як це передбачено пунктом 15 Договору, він, підписаний ТО в односторонньому порядку, вважається оформленим відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджує факт надання Споживачу Т/Е.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов, визначених вищевказаними договорами, рахунки та акти приймання-передачі наданих послуг за кожен місяць спірного періоду направлялися позивачем поштою на юридичну адресу відповідача: 36013, м. Полтава, вул. Шведська Могила, 1 (а.с.58-68).

Зазначені акти приймання-передачі теплової енергії підписані представниками як позивача, так і відповідача та скріплені печатками їхніх юридичних осіб (а.с.23, 23 зворот. бік,43-46).

Відповідач в апеляційній скарзі заперечує факт отримання рахунків за спірний період та посилається на те, що надані позивачем суду першої інстанції відомості на просту кореспонденцію не є належними доказами відправлення та отримання рахунків і актів прийому-передачі теплової енергії, оскільки не містять номерів, дат та номерів договорів, додатками до яких вони є. При цьому, на думку відповідача, жодного повідомлення про вручення відповідачу листів з рахунками та актами прийому-передачі теплової енергії, описів поштових вкладень з відбитком штемпеля відділень поштового зв`язку матеріали справи не містять.

Однак колегія суддів не може погодитися із такими доводами, оскільки умовами Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 не передбачено вимог щодо певної форми кореспонденції, якою мають бути направлені теплопостачальної організацією на адресу замовника акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на її оплату (простою, рекомендованою тощо), як не передбачено і обов`язку теплопостачальної організації слідкувати (контролювати) їх отримання замовником. Отже направлення зазначених документів простою поштовою кореспонденцією на юридичну адресу замовника відповідає умовам договору та закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надсилав акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на її оплату за спірний період на юридичну адресу відповідача, а саме: 36013, м. Полтава, вул. Шведська Могила, 1, яку також зазначено в графі «Юридичні адреси Сторін та платіжні реквізити» Договору № 5159 «С» від 29.01.2021, Договору № 5159 «С» від 09.03.2022. На підтвердження цього факту позивачем додано до позовної заяви відомість на просту письмову кореспонденцію, яку оплачено з використання відбитків державного знаку маркувальної машини, подану до поштового відділення №8 разом з копією відповідного реєстру поштових відправлень, фіскального чеку «Укрпошта», що підтверджує відправлення.

При цьому, з урахуванням вимоги пункту 1 частини 1 розділу ІІ наказу Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958 «Про затвердження нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень» відповідач міг отримати надіслані йому акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на її оплату через два дні та , починаючи з цієї дати оплатити рахунки.

Жодних доказів невручення зазначеної кореспонденції (довідки поштової організації, роздруківки із офіційного сайту щодо трекінгу відповідних поштових відправлень) позивачем не надано.

Також слід зазначити, що відповідачем 21.12.2021 частково проведено оплату за договором про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води №5159 «С» від 29.01.2021 на суму 11 937,87 грн., а також 23.05.2022 та 28.12.2022 за договором про закупівлю теплової енергії у вигляді гарячої води № 5159 «С» від 09.03.2022 - на загальну суму 30 000,00 грн. (15500,00 грн- 23.05.2022 та 14500,00 грн.-28.12.2022 ).

Поряд з цим, Верховний Суд у своїх постановах (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 р. у справі №390/34/17 (провадження №61 22 315сво18), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2019 р. у справі №903/394/18 та від 17.11.2018 у справі №911/205/18) наголошував, що поведінка учасників господарських та цивільних правовідносин не повинна суперечити принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)».

Отже, оплата відповідачем частини заборгованості за спірний період та заперечення ним факту існування решти заборгованості, тоді як щодо кожного місяця такої заборгованості позивачем надсилалися однотипні акти приймання-передачі та рахунки на їх сплату на одну і ту саму адресу (юридичну адресу) відповідача, свідчить про суперечливий характер поведінки відповідача у спірних правовідносинах, а отже така поведінка не узгоджується із принципом «venire contra factum proprium».

Відповідач в апеляційній скарзі також посилається на те, що в актах приймання-передачі теплової енергії не зазначено посади і прізвища осіб, підписи яких проставлені на місці підпису від замовника, що відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996 робить неможливим ідентифікувати цих осіб та встановити їх повноваження на підписання актів приймання-передачі, а також підтвердити правильність їх оформлення.

Проте, колегія суддів вважає такі посилання відповідача необґрунтованими, оскільки підпис з боку замовника на заначених актах повністю ідентичний підпису, виконаному директором відповідача Церенюк О.М. у розділі «договір підписали :» Договору № 5159 «С» від 29.01.2021 та в аналогічному розділі Договору № 5159 «С» від 09.03.2022.

Зі змісту договорів не вбачається, що з боку споживача визначена конкретна відповідальна особа на підписання актів приймання-передачі.

При цьому, даний підпис, виконаний з боку відповідача в актах приймання-передачі теплової енергії за спірний період, також було скріплено печаткою юридичної особи відповідача.

Поряд з цим, з матеріалів справи не вбачається, що печатка підприємства відповідача була втрачена, викрадена чи загублена, оскільки відсутні докази звернення останньогодо правоохоронних органів з відповідними заявами.

Також відповідач, який був достовірно обізнаний про склад осіб, наділених правом підпису від імені його юридичної особи актів приймання-передачі теплової енергії по спірним договорам, з урахуванням очевидної візуальної ідентичності підпису з боку замовника на цих актах підпису, виконаного директором відповідача ОСОБА_1 на спірних договорах, питання про призначення судової почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції не ініціював.

Окрім цього, як вже зазначалося, відповідачем було сплачено частину заборгованості, яка базувалася на певних актах приймання-передачі за спірний період. При цьому, всі акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період є тотожніми в частині реквізитів сторін, підписів їхніх представників та печаток їхніх юридичних осіб. Проте відповідачем при здійсненні такої часткової оплати заборгованості питання щодо легітимності підписів від імені відповідача у відповідних актах приймання-передачі теплової енергії не ставилося, тоді як свої заперечення щодо легітимності підписів на всіх актах приймання-передачі за спірний період відповідач висловив лише при розгляді даної справи в суді. Така поведінка відповідача також не узгоджується із принципом «venire contra factum proprium».

Також слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 дійшов висновку про те, що дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку можуть належати:

- визнання пред`явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було надано позивачеві гарантійного листа № 12/361 від 26.11.2021 із проханням дозволити провести оплату заборгованості по договору №5159 «С» двома платежами : 1) 700 000 грн 30.11.2021; 2) 139665,53 грн 17.12.2021, що свідчить про визнання ним господарського зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії та існуючого за цим зобов`язанням боргу.(а.с.150)

Відповідач у запереченнях на відзив на апеляційну скаргу зазначає, що гарантійний лист №12/361 від 26.11.2921 було направлено позивачу відповідачем 26.11.2021, тобто до того, як йому стало відомо про набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України №1209 від 10.11.2021 «Про деякі питання нарахування (визначення) плати за теплову енергіюёпослуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у зв`язку із зміною ціни природного газу», на підставі якої був здійснений перерахунок вартості теплової енергії по грудень 2021.

Однак колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки наведена вище відповідачем обставина направлення ним гарантійного листа позивачеві до моменту, коли відповідачу стало відомо про наявність підстав для перерахунку вартості теплової енергії по грудень, жодним чином не анулює факту визнання ним заборгованості за спірний період як такової, в тому числі і в розмірі з урахуванням її перерахунку по грудень 2021 на підставі вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України.

Окрім цього, відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що в акті перевірки системи теплопостачання від 09.12.2022 було встановлено та зафіксовано наявність механічних пошкоджень наземної теплової мережі, яка знаходиться на балансі Інституту. Проте замість пред`явлення даного акту до служби реалізації теплової енергії юридичним особам з метою встановлення причин вказаних механічних пошкоджень наземної теплової мережі і, як наслідок, можливості їх впливу на показники лічильника, позивачем майже через рік подано до суду позов у даній справі (а.с.10).

Однак колегія суддів не погоджується із таким твердженням відповідача, оскільки в вищезазначеному акті жодним чином не зазначено про те, що характер механічних пошкоджень наземної теплової мережі міг або може вплинути на точність показників лічильника. До того ж в зазначеному акті вказано, що його складено для пред`явлення до служби реалізації теплової енергії юридичним особам, тоді як відомостей про те, що таке пред`явлення акту обумовлене саме необхідністю встановлення можливого впливу таких пошкоджень на показання лічильника, даний акт не містить. Також матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до позивача щодо встановлення можливості впливу вищенаведених пошкоджень на показання лічильника.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже тягар доведення обставин, на які посилається сторона в обґрунтування своїх вимог та заперечень, лежить саме на неї.

Разом з цим, довести зазначені обставини сторона має доказами, наділеними такими обов`язковими ознаками, як: допустимість, относимість, достовірність та імовірність.

Так, відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини справи, які входять до предмету доказування.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України визначене поняття «допустимість доказів», яке полягає в тому, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Як вказано у статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду справи апеляційним господарським судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем надано належні, допустимі, достовірні, а також більші імовірні, аніж надав відповідач в підтвердження своїх заперечень докази, які свідчать про факт наявності заборгованості відповідача у розмірі 751 677,03 грн.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 751 677,03 грн. основної заборгованості.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 39 912,77 грн 3% річних, 188 773,53 грн. інфляційних втрат колегія зазначає про таке.

Так, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання з оплати за відпущену теплову енергію по Договору № 5159 «С» від 29.01.2021 позивачем нараховано 3 % річних в сумі 12 279,38 грн за період з 01.10.2021 по 26.11.2023 та втрати від інфляційних процесів в сумі 64 673,42 грн за жовтень 2021 року - жовтень 2023 року на грошові зобов`язання вересня - грудня 2021 року з урахуванням перерахунку, проведеного в червні 2022 року.

Також у зв`язку з невиконанням зобов`язання з оплати за відпущену теплову енергію по Договору № 5159 «С» від 09.03.2022 позивачем нараховано 3 % річних в сумі 27 633,39 грн за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 та втрати від інфляційних процесів в сумі 124 100,11 грн за лютий 2022 року - жовтень 2023 року на грошові зобов`язання січня - листопада 2022 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегією суддів здійснено перевірку за допомогою комп`ютерної програми «Ліга Закон» виконаного позивачем розрахунку 3% річних та сум втрат від інфляції та встановлено, що вони є арифметично правильними, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 39 912,77 грн 3 % річних та 188 773,53 грн інфляційних втратправомірно задоволені судом першої інстанції.

Стосовно Акту звірки №1960 судова колегія зазначає наступне.

Зазначений Акт звірки взаємних розрахунків станом на грудень 2022, підписаний з боку позивача бухгалтером Дмитрюк О.В., з боку відповідача директором ОСОБА_1 та скріплений печатками підприємств, підтверджує станом на 31.12.2022 заборгованість на користь позивача у сумі 751 677,03 грн.

Як було встановлено судом, інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та з боку відповідача підписана директором.

У постанові від 04.12.2019 року у справі № 916/1727/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив наступне.

«Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі у підтвердження певних обставин, зокрема у підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу».

Відхиляючи доводи скаржника, суд апеляційної інстанції враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України", в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

За змістом статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення місцевого господарського суду відповідає вказаним вимогам, що не спростовано доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим підстави для його зміни чи скасування відсутні. У зв`язку з цим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що рішення господарського суду повинно прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи. Рішення має бути викладено чітко, зрозуміло, грамотно (тобто не містити граматичних і стилістичних помилок, виправлень). Господарські суди повинні дотримуватись передбаченої статтями 84, 86 ГПК України структури та послідовності викладених рішень (вступна, описова, мотивувальна та резолютивна частина).

Разом з цим зі змісту наявного в матеріалах даної справи рішення Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у даній справі вбачається, що його паперовий оригінал не відповідає вимогам судового акту, встановленим вищенаведеним нормам ГПК України, оскільки певні фрагменти цього рішення відсутні, що робить його непридатним до читання у відповідній частині.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Інституту свинарства і агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у справі №917/2302/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Полтавської області від 09.05.2024 у справі №917/2302/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23.08.2024.

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця