cправа № 921/357/20
суддів Верховного Суду Кібенко О. Р., Пєскова В. Г., Рогач Л. І.
на ухвалу Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2024 у справі № 921/357/20
за заявою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" до Приватного акціонерного товариства "Тернопільміськгаз", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про стягнення 169 131 649,69 грн, за участю приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича.
Короткий зміст позовних вимог та ухвалених судових рішень
Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - ТОВ "Оператор ГТС України") звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Тернопільміськгаз" (далі - ПрАТ "Тернопільміськгаз") про стягнення 161 290 235,19 грн боргу, а також нарахованих на суму основного боргу 5 428 428,13 грн пені, 877 500,50 грн 3 % річних, 1 535 485,88 грн інфляційних нарахувань.
Господарський суд Тернопільської області рішенням від 29.10.2020 позов задовольнив частково; закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в частині позовних вимог про стягнення 2 848 439,72 грн боргу за перевищення договірної потужності у зв?язку з відсутністю предмета спору; стягнув з відповідача на користь позивача 158 441 795,47 грн боргу, 5 424 810,65 грн пені, 876 975,91 грн - 3 % річних, 1 535 485,88 грн інфляційних нарахувань, 723 291,65 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.
01.12.2020 суд видав наказ на примусове виконання рішення.
19.01.2023 на адресу суду від ПрАТ "Тернопільміськгаз" надійшла скарга б/н від 18.01.2023 (вх. № 475) (далі - скарга) з вимогою про визнання неправомірною та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2023, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Щербаковим Ігорем Миколайовичем в межах виконавчих проваджень №№ 70734321, 70734474, 70734694, 70734721, приєднаних до зведеного виконавчого провадження № 62633473.
Відтак, 02.03.2023 до суду першої інстанції надійшла заява представника ПрАТ "Тернопільміськгаз" про залишення скарги без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України.
Заява мотивована тим, що приватний виконавець в межах зведеного виконавчого провадження виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та скасував всі заходи примусового виконання. Отже, немає необхідності в скасуванні постанови від 12.01.2023 про арешт коштів боржника, тобто відсутній предмет спору за скаргою.
Ухвалою від 02.03.2023 Господарський суд Тернопільської області скаргу залишив без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України.
04.03.2023 представник приватного виконавця - адвокат Косяк Н. В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, понесених приватним виконавцем під час розгляду скарги на його дії, в якій просив суд стягнути з відповідача 100 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковою ухвалою від 20.04.2023 Господарський суд Тернопільської області зазначену заяву задовольнив частково: стягнув з відповідача на користь приватного виконавця 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні решти заяви - відмовив.
Постановляючи ухвалу, суд керувався частиною десятою статті 11 ГПК України, тому до правовідносин, що склалися, застосував за аналогією статті 129, 130 ГПК України.
Західний апеляційний господарський суд постановою від 21.08.2023 додаткову ухвалу залишив без змін.
Короткий зміст ухвали Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду
Предметом касаційного оскарження є додаткова ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у справі № 921/357/20, згідно з якими частково задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, понесених приватним виконавцем під час розгляду судом скарги на дії приватного виконавця, а саме витрат на професійну правничу допомогу, ухвалені на підставі статей 129, 130 ГПК України.
Стаття 129 ГПК України регламентує правила розподілу судових витрат, але виключно пов`язаних з розглядом справи. Водночас стадія виконання судового рішення перебуває поза межами розгляду справи по суті, а отже, витрати виконавчого провадження не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи, в контексті приписів статей 124, 126, 129, 130 ГПК України.
Відповідно до частини першої статті 344 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
У даному випадку правовідносини з розподілу витрат, пов`язаних з розглядом скарги, є врегульованими спеціальними нормами, які містяться у розділі VI "Судовий контроль за виконанням судових рішень" (статті 343, 344 ГПК України) з огляду на спеціальну правосуб`єктність приватного (державного) виконавця у сфері суспільних відносин, пов`язаних із оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.
Покладення судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги, на заявника є можливим виключно у разі постановлення рішення про відмову в задоволенні його скарги (у випадку встановлення судом необґрунтованості скарги згідно з приписами статті 343 ГПК України).
У свою чергу, стаття 130 ГПК України встановлює спеціальні правила, які стосуються окремих конкретно визначених випадків розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зазначена норма передбачає, що заявити вимогу про компенсацію здійснених ним витрат може відповідач внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (стаття 15 вказаного Закону України "Про виконавче провадження").
Отже, приватний виконавець згідно з приписами статей 41, 45 ГПК України не є стороною в судовому процесі та не входить до складу як безпосередніх учасників справи позовного провадження, так і інших. Тобто виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішенням законної сили або за інших умов, установлених законом. Стадія виконання судового рішення перебуває поза межами розгляду справи по суті, тому витрати виконавчого провадження не є автоматично судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи, в контексті приписів статей 124, 126, 129, 130 ГПК України.
Водночас Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду під час перегляду Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду справи № 308/9100/19-ц (провадження № 61-6095св20), в якій ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27.02.2020 відмовлено у задоволенні заяв ТОВ "Еталон" та ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі про розподіл судових витрат на правову допомогу, з посиланням на те, що відповідно до статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника; проте у цій справі за результатом апеляційного розгляду провадження за скаргою було закрито і судом не ухвалювалось судове рішення про відмову в задоволенні скарги, тому немає правових підстав для покладення судових витрат на заявника (боржника), виснував, що: "Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Апеляційний суд керувався положенням статті 452 ЦПК України, проте ця спеціальна норма процесуального права стосується інших правових наслідків, а саме розгляду скарги на дії державного виконавця по суті. У справі, яка переглядається, апеляційним судом закрито провадження з підстав порушення правил юрисдикції. Отже, застосуванню підлягали загальні положення цивільного процесуального законодавства, а саме стаття 142 ЦПК України. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
У зв`язку з цим Верховний Суд вважає, що апеляційний суд неналежним чином дослідив зазначене вище, не врахував вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про справедливий судовий розгляд і справедливі судові процедури та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для покладення судових витрат на ФОП Стука В. П., оскільки процесуальний закон передбачає можливість компенсації судових витрат у разі закриття провадження у справі.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і направити справу до апеляційного суду, оскільки суд не надав оцінки доводам й доказам, наданим ТОВ "Еталон" і ОСОБА_1, а з формальних і невірних процесуальних підстав відмовив у задоволенні їхніх заяв про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правову допомогу".
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалою від 16.08.2024 передав справу № 921/357/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає, що наявні підстави для відступу від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.02.2021 у справі № 308/9100/19-ц, стосовно застосування загальних положень процесуального законодавства до правовідносин щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом скарги на дії/бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Мотиви незгоди з ухвалою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду
Стаття 123 ГПК України визначає види судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду).
Стаття 129 ГПК України регламентує розподіл судових витрат (як судового збору, так і інших витрат), визначаючи загальне правило, у відповідності до якого інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони справи (позивача та відповідача) в залежності від результатів розгляду позовних вимог за вирішенням спору по суті.
Водночас згідно з положеннями статті 130 ГПК України розподіл витрат проводиться судом і в тому випадку, коли судове рішення по суті спору не приймається (у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду).
Так, за частинами третьою-п`ятою зазначеної вище статті у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат. У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Це є проявом реалізації засадничого правила відшкодування судових витрат у процесуальній нормі у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення. Разом з цим у цій процесуальній нормі врегульований розподіл судових витрат між позивачем та відповідачем, тобто безпосередньо між сторонами судового процесу.
Процесуальний закон передбачає право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Склад сторін виконавчого провадження визначається статтею 15 Закону України "Про виконавче провадження", за змістом якої такими сторонами є стягувач і боржник.
За наслідками розгляду скарги сторони виконавчого провадження, суд відповідно до статті 343 ГПК України постановляє ухвалу:
- у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника);
- якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Особливістю провадження під час розгляду скарги, поданої стороною виконавчого провадження у межах судового контролю за виконанням судового рішення, є його здійснення у специфічному суб`єктному складі за участю стягувача, боржника та державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Також стадія здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, хоча і є однією зі стадій судового провадження, однак не пов`язана з результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
Із аналізу статті 343 ГПК України вбачається право суду ухвалити судове рішення про задоволення скарги або про відмову у задоволенні скарги, що у результаті дає право відповідно до статті 344 ГПК України покласти судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, у випадку задоволення скарги - на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця та у випадку відмови у задоволенні скарги - відповідно на заявника.
Водночас приписи статті 343 ГПК України не встановлюють виключні випадки завершення провадження в порядку судового контролю за виконанням судового рішення і не охоплюють усі можливі випадки процесуальних рішень, якими може завершуватися провадження за скаргою сторони виконавчого провадження.
Так, особа, яка звернулася зі скаргою на дії/бездіяльність виконавця, має право заявити відповідне клопотання про припинення розгляду її скарги (залишення скарги без розгляду, відмову від скарги тощо), що у результаті унеможливлює подальший її розгляд (за винятком випадків подання такої заяви неуповноваженою особою) та ухвалення судового рішення, не передбаченого статтею 343 ГПК України.
1) до основних засад (принципів) господарського судочинства належить відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення;
2) приписи ГПК України не обмежують розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, випадками, коли відбувається вирішення спору по суті;
3) судове провадження в межах судового контролю за виконанням судових рішень здійснюється в порядку судочинства в господарських судах;
4) приписи ГПК України передбачають розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги, між заявником та органом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем (які до сторін процесу не належать);
5) стаття 343 ГПК України не встановлює виключні випадки завершення провадження в порядку судового контролю за виконанням судового рішення і не охоплює усі можливі випадки процесуальних рішень, якими може завершуватися провадження за скаргою сторони виконавчого провадження;
6) правила статті 344 ГПК України щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги, стосуються результатів оскарження дій органу державної служби чи приватного виконавця, наведених у статті 343 ГПК України.
Водночас правила статті 344 ГПК України щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги, не охоплюють випадки, коли суд приймає судове рішення, не наведене у статті 343 ГПК України.
За змістом частин першої-третьої статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Процесуальним законом забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Інститут аналогії закону та аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.
Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи певні регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.
Суд застосовує аналогію закону та аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.
Аналогія процесу є дієвим інструментом подолання існуючих прогалин чинного законодавства. Вона тісно пов`язана з категорією суддівського розсуду і кожен випадок такого застосування має бути чітко визначений та обґрунтований у відповідному судовому рішенні.
Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. До прикладу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 905/1956/15 (пункт 6.27) застосування аналогії дозволило замінити одного відповідача двома, що і забезпечило справедливість постанови.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 82 постанови від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 також зазначила, що відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду за результатами касаційного перегляду справи теж неодноразово застосовував процесуальну аналогію саме у межах провадження в порядку здійснення судового контролю, враховуючи, що законодавець у певному розділі ГПК України не передбачив наявність відповідних процесуальних документів і судових рішень та вимог щодо них.
"36. Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ГПК, та містити відомості, зазначені у ч. 4 ст. 74 Закону "Про виконавче провадження".
37. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
38. В порушення вказаних вище вимог процесуального законодавства суди не звернули уваги на те, що вимоги ч. 2 ст. 170 пар. 2 "Заяви з процесуальних питань" гл. 1 "Письмові заяви учасників справи" розд. ІІІ "Позовне провадження" не регулюють порядок подання скарг, звернення з якими відбувається відповідно до розд. VI "Судовий контроль за виконанням судових рішень".
39. Звернення до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця є формою звернення за судовим захистом на стадії виконання судового рішення, тому до скарги, яка подається відповідно до ст. 339 ГПК, застосовуються загальні вимоги (правила) щодо форми та змісту позовної заяви, а не правила, які процесуальний закон визначив для заяв з процесуальних питань (ст. 169 ГПК).
40. Це пояснюється тим, що розд. VI ГПК "Судовий контроль за виконанням судових рішень" це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ, а тому до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі щодо рішень, дій чи бездіяльності виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження, у тому числі, залишення скарги без руху, якщо є для цього підстави, а не її повернення".
Зазначену правову позицію підтримав Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 23.02.2024 у справі № 911/1850/18, від 01.03.2024 у справі № 910/6186/23. За результатами касаційного перегляду у справі № 911/1850/18 застосовано за процесуальною аналогією положення статті 231 ГПК України (розділ ІІІ ГПК України "Позовне провадження") щодо відмови від скарги на дії приватного виконавця у виконавчому провадженні та закриття провадження у справі (скарга подана у відповідності до розділу VI ГПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень"), а в справі № 910/6186/23 за процесуальною аналогією застосовано статтю 174 ГПК України (розділ ІІІ ГПК України "Позовне провадження") щодо вирішення питання про прийняття до розгляду скарги про визнання неправомірною постанови у виконавчому провадженні (розділ VI ГПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень").
За змістом частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частина третя цієї ж статті до основних засад (принципів) господарського судочинства відносить відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Законодавець також запровадив регулювання розподілу судових витрат у випадках, коли суд не вирішує спір по суті, приймаючи рішення, передбачене частиною третьою статті 232 ГПК України, а також у випадках закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (частина п`ята статті 130 ГПК України).
Проаналізувавши зазначені вище положення законодавства, вважаємо, що у випадку, коли суд за наслідками розгляду скарги в межах судового контролю за виконанням судових рішень ухвалює законне процесуальне судове рішення, хоч і не передбачене статтею 343 ГПК України, це не може позбавляти учасника такого провадження права на відшкодування витрат у зв`язку з необґрунтовано ініційованим судовим провадженням. Тобто має місце саме прогалина в процесуальному законодавстві і найбільш наближеним до таких випадків є процесуальне регулювання, передбачене частиною п`ятою статті 130 ГПК України.
Таким чином, неврегульованість у статті 344 ГПК України та у ГПК України загалом питання щодо можливості покладення на заявника витрат виконавця, пов?язаних із розглядом справи, у випадку відмови від скарги не може слугувати підставою для відмови у розподілі судових витрат з огляду на принцип верховенства права та заборону відмовляти у правосудді з мотивів неповноти чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, з чого і виходив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, вирішуючи питання щодо застосування ідентичних за своїм змістом та предметом регулювання норм Цивільного процесуального кодексу України.
Іншій підхід призводить до висновку, що законодавець, не обмежуючи суд можливістю завершити розгляд скарги у законний спосіб, хоч і не обумовлений статтею 343 ГПК України, разом з тим позбавив сторону такого провадження засадничого права на відшкодування судових витрат, понесених в межах процесуального реагування на неправомірну поведінку, за відсутності будь-яких підстав для цього.
Зважаючи на наведене, взаємосуперечливим є підхід, за якого в одних випадках Верховний Суд застосовує процесуальну аналогію з урахуванням того, що тим самим розділом ГПК України прямо не передбачено врегулювання конкретного питання, за вирішенням якого учасник спору звернувся в суд, і водночас застосовує суто формальний підхід при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат за прийнятими судовими рішеннями на стадії виконавчого провадження.
Тому, на наше переконання, немає підстав для відступу від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 308/9100/19-ц (провадження № 61-6095св20) про застосування загальних положень процесуального законодавства до правовідносин щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом скарги на дії/бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення (стаття 142 ЦПК України (стаття 130 ГПК України)), та, відповідно, передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а в ухвалі про передачу їх також не наведено.
У зв`язку із викладеним вважаємо, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду мав застосувати у спірних правовідносинах принцип аналогії закону та аналогії права і вжити загальні засади розподілу судових витрат (статті 129, 130 ГПК України).
Судді Олена КІБЕНКО