ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2024 р. Справа№ 910/13570/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Белень Ганни Миколаївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023

у справі № 910/13570/23 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом фізичної особи-підприємця Белень Ганни Миколаївни

до фізичної особи-підприємця Кононенка Олега Валерійовича

про стягнення 45 686,86 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Белень Ганна Миколаївна (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Кононенка Олега Валерійовича (відповідача) про стягнення 45 686,86 грн, з яких: 33 780,00 грн основного боргу, 10 371,49 грн інфляційних втрат та 1535,37 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань за договором № 14/1 від 09.11.2021 по заявці № 23/1 від 09.11.2021 не здійснено повну оплату за перевезення.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/13570/23 відмовлено у задоволенні позову.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності правових підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, фізична особа-підприємець Белень Ганна Миколаївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 05.02.2024 у справі № 920/1301/23 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про неукладеність договору.

Також позивач вважає, що місцевий господарський суд критично на власний розсуд оцінив, що надане позивачем фото - зображення частини екрану монітору, не є належним та допустимим доказом часткової оплати відповідачем послуг (підтвердження господарської операції), оскільки не відповідає вимогам щодо форми та змісту платіжного документа.

З огляду на викладене, позивач просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи належним чином завірену копію банківської виписки щодо здійснення відповідачем часткової оплати.

Узагальнений виклад позиції відповідача

Відповідач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2024 призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/13570/23 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Белень Ганни Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Коробенко Г.П., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Белень Ганни Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/13570/23. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

На підтвердження наявності договірних відносин між позивачем та відповідачем, позивач зазначає, що 09.11.2021 на його електронну адресу від відповідача надійшов лист з проханням підписати та повернути для підтвердження договір №14/1 транспортного експедирування вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та внутрішньому сполученні від 09.11.2021 (надалі - договір) та заявку №23/1 від 09.11.2021 на транспортне експедирування та перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (далі - заявка).

Згідно п. 1.1 наданого позивачем до позову договору, цей договір визначає порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при організації, здійсненні та розрахунках за транспортно-експедиційні послуги, надані фізичною особою-підприємцем Кононенком Олегом Валерійовичем, як експедитором 1 (відповідачем), фізичній особі-підприємцю Белень Ганні Миколаївні, як експедитору 2 (позивачу), пов`язані з перевезенням вантажів автомобільним транспортом.

Наданою до суду першої інстанції заявкою визначено, зокрема, маршрут перевезення - SK 04916 Jelsava - UA 87535 Маріуполь; дату вантаження - 10.11.2021; дату вивантаження - 15.11.2021; найменування та адресу вантажовідправника - SMZ, a.s. 04916 Jelsava Tepla Voda 671, SK; найменування та адресу вантажоодержувача - 87537, Донецька область, місто Маріуполь, площа Машинобудівників, 1, СВХ; вартість транспортних послуг - 53 995,32 грн.

Місцевим господарським судом встановлено, що умов щодо строку та порядку оплати послуг вказана заявка не містить.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи CMR накладної, 10.11.2021 вантажовідправником було передано для перевезення позивачу вантаж, який було отримано вантажоодержувачем 17.11.2021, про що зроблено відповідні відмітки на вказаній накладній.

Позивачем 17.11.2021 було виставлено відповідачу рахунок на оплату №17/11/21-01 за міжнароднотранспортно-експедиційні послуги на суму 53 995,32 грн.

Як зазначив позивач у позові, 26.01.2022 відповідачем було здійснено часткову оплату за вказані послуги у розмірі 20215,32 грн із зазначенням призначення платежу. На підтвердження вказаного позивачем було надано суду першої інстанції фото-зображення частини екрану монітору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/13570/23 відмовлено у задоволенні позову.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.ч. 1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 640 та ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судова колегія констатує, що долучені до матеріалів справи: договір № 14/1 від 09.11.2021 та заявка № 23/1 від 09.11.2021 не підписані зі сторони відповідача.

При цьому, доказів направлення після підписання позивачем вказаних документів відповідачу для погодження, матеріали справи також не містять, так само як не містять доказів направлення на адресу відповідача рахунку №17/11/21-01 від 17.11.2021.

Крім того, надані до матеріалів справи договір та заявка не містять електронних адрес позивача та відповідача, зокрема, вказаними документами не передбачено електронних адрес за допомогою яких 09.11.2021 відбулось листування.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судова колегія зазначає, що розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський платіжний інструмент - засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя цього банківського платіжного інструмента. За допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських платіжних інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів.

Платіжні інструменти є за своєю суттю розрахунковими документами, тобто первинними документами, що підтверджують факт оплати товару у певній господарській операції.

З огляду на викладене, за загальним правилом доказом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку. Доказом підтвердження проведення розрахунків між суб`єктами господарювання у їх господарській діяльності, зокрема проведення оплати послуг у певній господарській операції, є розрахункові документи, що відповідають встановленим законом вимогам.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Необхідно зазначити, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Виходячи з оцінки наданих сторонами до матеріалів справи доказів, за їх належністю, допустимістю, достовірністю, вірогідністю (ст.ст. 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України), колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені реквізити рахунку відповідача у вказаній банківській виписці, так само як реквізити рахунку позивача зазначені в рахунку № 17/11/21-01 від 17.11.2021 відрізняються від реквізитів рахунків сторін зазначених у наданих позивачем договорі та заявці.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги в якості доказу копію банківської виписки за період з 01.01.2022 - по 31.12.2022 стосовно здійснення відповідачем часткової оплати, оскільки є належним та допустимим доказом у розмірі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт наявності договірних відносин між сторонами за спірним договором, отримання відповідачем послуг від позивача та виникнення у відповідача обов`язку з оплати таких послуг за спірною заявкою та рахунком № 17/11/21-01 від 17.11.2021, матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності наявності заборгованості відповідача з оплати послуг у розмірі 33 780,00 грн, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, як щодо стягнення суми основного боргу, так і стосовно нарахувань, здійснених позивачем (інфляційних втрат, 3% річних), які є похідними від суми основного боргу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи позивача по суті його апеляційної скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків місцевого господарського суду та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права та матеріального права.

Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Белень Ганни Миколаївни залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/13570/23 - без змін.

Матеріали справи № 910/13570/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Г.П. Коробенко

А.І. Тищенко