РІШЕННЯ

Іменем України

01 серпня 2024 року м. Чернігівсправа № 927/264/24

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., за участю секретаря судового засідання Гринчук О.К., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження господарську справу

за позовом: Заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури

вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000;

в інтересах держави в особі:

позивача-1: Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України

вул. Митрополита Василя Липківського, 35 м. Київ, 03035;

позивача-2: Чернігівської обласної державної адміністрації,

вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000;

до відповідача-1: Ріпкинської селищної ради

вул. Святомиколаївська, 85, смт. Ріпки Чернігівський р-н, Чернігівська область, 15000;

до відповідача-2: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області

вул. П`ятницька, 11-А, м. Чернігів, 14000;

про визнання недійсним наказу, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням речових прав та зобов`язання її повернути

Представники учасників справи:

від прокуратури: Трутень О.О.

від позивача-1: не прибув

від позивача-2: Дрозд А.С.

від відповідача-1: не прибув

від відповідача-2: не прибув

У судовому засіданні 01.08.2024 суд, на підставі ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Заступником керівника Чернігівської обласної прокуратури подано позов в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Чернігівської обласної державної адміністрації до відповідачів: Ріпкинської селищної ради та Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про:

1. Визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 35-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, у частині передачі у комунальну владність Ріпкинської територіальної громади земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241, розташованої на території Замглайської селищної ради Ріпкинського району (на даний час Ріпкинська селищна рада Чернігівського району) Чернігівської області;

2. Усунення перешкод власнику - державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації () у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241, розташованої на території Замглайської селищної ради Ріпкинського району (на даний час Ріпкинська селищна рада Чернігівського району) Чернігівської області, шляхом:

- скасування рішення державного реєстратора Ріпкинської селищної ради Кривенкової З.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62956590 від 20.01.2022, з одночасним припиненням речових прав Ріпкинської селищної ради на земельну ділянку площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241;

- зобов`язання Ріпкинську селищну раду () повернути земельну ділянку площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241 на користь держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації;

- скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241.

Ухвалою суду від 22.03.2024 вказана позовна заява залишена без руху; прокурору наданий строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 01.04.2024, після усунення недоліків, суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження в справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 30.04.2024; установив сторонам процесуальні строки для подачі заяв по суті спору.

04.04.2024, у встановлений судом строк, від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

08.04.2024, у встановлений судом строк, від позивача-2 надійшла відповідь на відзив відповідача-2, яка прийнята судом до розгляду та долучена до матеріалів справи.

10.04.2024, у встановлений судом строк, від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

12.04.2024, у встановлений судом строк, від позивача-2 надійшла відповідь на відзив відповідача-1, яка прийнята судом до розгляду та долучена до матеріалів справи.

26.04.2024 через канцелярію суду від позивача-1 надійшли письмові пояснення по суті спору, у яких позов підтримав у повному обсязі та просив здійснювати розгляд справи за відсутності його представника.

У підготовче засідання 30.04.2024 прибули прокурор та представник позивача-2.

Інші учасники справи не скористалися правом на участь у підготовчому засіданні.

Додаткових заяв та клопотань від учасників справи не надійшло.

Суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 29.05.2024 на 09:40, про що на адресу позивача-1, відповідача-1 та відповідача-2 направлено ухвалу повідомлення від 30.04.2024.

24.05.2024 через канцелярію суду від прокурора надійшли письмові пояснення по справі, які прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

У підготовче засідання 29.05.2024 прибули прокурор, представник позивача-2 та представник відповідача-2.

Інші учасники справи не скористалися правом на участь у підготовчому засіданні.

Додаткових заяв та клопотань від учасників справи не надійшло.

Суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.06.2024 на 11:30, про що на адресу позивача-1 та відповідача-1 направлено ухвалу повідомлення від 29.05.2024.

У судове засідання 19.06.2024 прибули прокурор, представник позивача-2 та представник відповідача-2.

Інші учасники справи не скористалися правом на участь у судовому засіданні.

Додаткових заяв та клопотань від учасників справи не надійшло.

Суд дійшов висновку, що неявка у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про час і місце такого засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд розпочав розгляд справи по суті, заслухав прокурора та представників позивача-2 та відповідача-2.

Суд постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 01.08.2024 об 11:30, про що на адресу позивача-1 та відповідача-1 направлено ухвалу повідомлення від 29.05.2024.

26.06.2024 через канцелярію суду від представника відповідача-1 надійшло клопотання, у якому просить суд розглянути справу без його участі, зазначає, що підтримує позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

03.07.2024 через канцелярію суду від прокурора надійшли письмові пояснення по справі, які прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

У судове засідання 01.08.2024 прибули прокурор та представник позивача-2.

Інші учасники справи не скористалися правом на участь у судовому засіданні.

Суд задовольнив клопотання представника відповідача-1 про розгляд справи без його участі та продовжив розгляд справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши та оцінивши подані докази, вислухавши пояснення учасників справи, господарський суд встановив наступне.

Указом Президента України Про території та об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення від 04.11.2000 № 1207/2000, з метою збереження та відтворення цінних природних комплексів, генофонду рослинного і тваринного світу, оголошено ландшафтним заказником загальнодержавного значення Замглай - природну територію площею 4428 гектарів, що на той час знаходились на території: Ріпкинської селищної ради (1139 га), Замглайської селищної ради (2275 га), Ловинської сільської ради (1014 га) Ріпкинського району Чернігівської області.

Державним управлінням екології та природних ресурсів в Чернігівській області, з метою охорони та збереження в природному стані національного надбання, ландшафтний заказник передано під охорону землекористувачам Ріпкинській та Замглайській селищним радам, Ловинській сільській раді Ріпкинського району, про що складено охоронні зобов`язання від 05.12.2000 № 16/44-578.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 730-р утворена Ріпкинська селищна територіальна громада Чернігівського району, до складу якої, крім Ріпкинської селищної ради, увійшли 17 колишніх сільських та селищних рад, у тому числі Замглайська селищна та Ловинська сільська ради, реорганізованих шляхом приєднання до Ріпкинської селищної ради.

Згідно із охоронними зобов`язаннями від 05.12.2000 № 16/44-578 на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, що може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу.

Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 05.02.2001 № 27 затверджене Положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення Замглай, за пунктами 1.3., 1.5., 3.1., 3.4. якого заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання щодо якого встановлений особливий режим охорони, відтворення та використання. Територія заказника може використовуватись: у природоохоронних, науково-дослідних, освітньо-виховних, оздоровчих та інших рекреаційних цілях. На території заказника забороняється діяльність, що суперечить його цілям та завданням, зокрема, проведення господарської діяльності, що може спричинити шкоду заказнику та порушити екологічну рівновагу; влаштування пасовищ для худоби та інше.

Державний контроль за додержання режиму території заказника здійснюється Міністерством екології та природних ресурсів України (наразі - Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, позивачем 1), його органами на місцях та іншими спеціально уповноваженими на це державними органами в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Зміна меж, категорії та скасування статусу території заказника проводиться згідно з чинним законодавством (п. 1.9. Положення).

За наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.02.2019 № 59 (зі змінами) в 2019 році проведена інвентаризація на території об`єднаних територіальних громад за додатком № 1, несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні в Державному земельному кадастрі (крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій) та розроблена технічна документація із землеустрою, в тому числі щодо земельної ділянки, розміщеної на території Замглайської селищної ради Ріпкинського району, площею 23,1068 га, якій присвоєний кадастровий номер :02:001:0241 (спірна), з обмеженням в її використанні за кодом 10.4. заказник, що віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення, вид використання землі запасу.

За наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.12.2019 № 25-10887/14-19-сг затверджена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, про які відсутні відомості в Державному земельному кадастрі, в тому числі щодо спірної земельної ділянки.

17.12.2019, до Державного земельного кадастру внесений запис про реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0241, площею 23,1068 га, категорія земель землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення 16.00 землі запасу, обмеження в використанні та площа земельної ділянки, на яку поширюється його дія заказник, площею 23,1068 га.

За наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 35-ОТГ Про передачу земельних ділянок у комунальну власність Ріпкинській селищній раді в комунальну власність Ріпкинської територіальної громади передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 10372,2231 га, які розташовані за межами населених пунктів, на території Ріпкинської територіальної громади, згідно з актом приймання-передачі, в тому числі земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0241, площею 23,1068 га (спірну), щодо якої встановлене обмеження в використанні заказник, площею 23,1068 га.

21.12.2021 Ріпкинською селищною радою (восьма сесія восьмого скликання) прийняте рішення про реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку.

До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 14.01.2022, внесений запис про державну реєстрацію права власності Ріпкинської селищної ради на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0241, площею 23,1068 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 244. Підстава вчинення реєстраційних дій: наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 35-ОТГ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначив, що земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0241, площею 23,1068 га, що розташована в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай, належить до земель природно-заповідного фонду, протиправно, поза волею власника держави, вибула в власність територіальної громади Ріпкинської селищної ради. Відтак, за доводами прокурора, наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 35-ОТГ у частині передачі в комунальну власність спірної земельної ділянки, прийнятий з перевищенням повноважень, є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку. В той час як відомості, внесенні до Державного земельного кадастру щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, не відповідають дійсності та суперечать чинному законодавству. Вважає, необхідним для відновлення попереднього становища, що існувало до порушення, є скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки з одночасним припиненням щодо неї речових прав Ріпкинської селищної ради, що забезпечить ефективне поновлення порушених прав держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації, як розпорядника земель природно-заповідного фонду в межах області.

Відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, в обґрунтування заперечень зазначає наступне. Спірна земельна ділянка знаходиться у межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай, право комунальної власності на земельну ділянку зареєстровано 14.01.2022 з цільовим призначенням як землі запасу. З часу передачі земельної ділянки державної власності у комунальну власність Ріпкинської селищної ради господарська діяльність на спірній земельній ділянці не проводилась і, як наслідок, не мало негативного впливу на природнє середовище ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай.

Відповідач-2 у відзиві на позов позовні вимоги не визнав, в обґрунтування заперечень посилався на наступне. Об`єкт природно-заповідного фонду ландшафтний заказник загальнодержавного значення Замглай було утворено на землях запасу сільських та селищних рад без їх вилучення, які за складом угідь, в тому числі на площі 554 га, належали до земель сільськогосподарського призначення. Отже, відповідач-2 не погоджується з доводами прокурора про те, що ним було незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровими номером :02:001:0241 із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення, оскільки до створення Заказника, ці землі були землями запасу сільськогосподарського призначення, із користування вони не вилучалися та за результатами проведеної інвентаризації внесені до Державного земельного кадастру як землі запасу, землі сільськогосподарського призначення. На момент виникнення спірних правовідносин земельне законодавство не містило норм про заборону на передачу земель під об`єктами природно-заповідного фонду із державної у комунальну власність. Скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок в Державному земельному кадастрі призведе до того, що спірна земельна ділянка перестане існувати як об`єкт речових прав, що випливає з приписів статті 79-1 Земельного кодексу України. Таким чином усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні спірною земельною ділянкою, а також її повернення позивачу - Чернігівській обласній державній адміністрації буде неможливо в силу того, що спірна земельна ділянка перестане існувати як об`єкт прав. Чинне законодавство не забороняє вносити зміни до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку в тому числі і щодо цільового призначення такої ділянки.

У відповіді на відзив відповідача-1 позивач-2 вважає доводи відповідача необґрунтованими, зазначає, що відповідач не мав повноважень щодо передачі земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення державної форми власності в комунальну власність Ріпкинської селищної ради, а відтак і зміни її цільового призначення.

У відповіді на відзив відповідача-2 позивач-2 заперечує щодо наведених доводів та зазначає наступне. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність Ріпкинської селищної ради повноваження щодо розпорядження землями природно-заповідного фонду, що перебувають в державній власності, здійснювались виключно Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначене, відповідач-2 не мав повноважень щодо передачі земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення державної форми власності в комунальну власність Ріпкинської селищної ради, а відтак і зміни її цільового призначення. Ефективним способом захисту порушеного права щодо спірної земельної ділянки є пред`явлення до суду негаторного позову.

Позивач-1 у своїх письмових поясненнях просив суд задовольнити позовну заяву. Зазначав, зокрема, що на час передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність повноваження щодо розпорядження землями природно-заповідного фонду, які перебувають в державній власності, здійснювались виключно Кабінетом Міністрів України. Наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 №35-ОТГ, в частині земель природно-заповідного фонду, прийнятий з перевищенням повноважень та всупереч Земельного кодексу України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України». Вважає, що у даному випадку правильним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України.

Чернігівська обласна прокуратура у письмових поясненнях вважає, що доводи відповідачів не спростовують обставин та доказів, наданих прокурором.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

За змістом ч. 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як випливає з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Чернігівської обласної державної адміністрації у зв`язку із невиконанням ними своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

Згідно із частиною 1 статті 11 Закону України Про природно-заповідний фонд України уповноваженими органами державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику в сфері охорони навколишнього природного середовища, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, затвердженого постановою КМУ від 25.06.2020 № 614, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (Міндовкілля) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міндовкілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) в сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Основними завданнями Міндовкілля, серед інших, є забезпечення формування та реалізації державної політики в сфері організації охорони та використання природно-заповідного фонду (п. 3 Положення).

Крім того, відповідно до Положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення Замглай, у межах якого знаходяться спірні земельні ділянки, державний контроль за додержання режиму території заказника здійснюється Міністерством екології та природних ресурсів України (наразі - Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України) в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Отже, Міндовкілля є компетентним органом у спірних правовідносинах.

Прокурор звертався до Міндовкілля з листом від 16.02.2024 №12-157вих24, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність, а також просив повідомити про вжиті заходи щодо повернення земельної ділянки у власність держави.

Тобто прокурором було повідомлено позивача-1 про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.

Листом № 11/11-02/589-24 від 21.02.2024 Міндовкілля повідомило прокурора, що йому стала відома інформацію про передачу спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність з листа прокуратури від 16.02.2024 і в разі відкриття провадження у справі, Міндовкілля надасть обґрунтовану позицію.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 20-4 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища до компетенції обласних державних адміністрацій у сфері охорони навколишнього природного середовища належить забезпечення реалізації державної політики у сфері заповідної справи, формування, збереження та використання екологічної мережі, здійснення управління та регулювання у сфері охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду України на відповідній території.

Отже, Чернігівська обласна державна адміністрація є розпорядником земель державної власності природно-заповідного фонду.

Прокурор зазначає, що звертався до Чернігівської ОВА з листом від 16.02.2024, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при розпорядженні земельними ділянками природно-заповідного фонду.

Тобто прокурором було повідомлено позивача-2 про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.

Листом від 21.02.2024 Чернігівська ОДА повідомила прокурора, що уповноваженим органом належні заходи цивільно-правового характеру, направлені на усунення порушень при розпорядженні землями ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Замглай», не вживалися та вживатися не плануються.

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивачів, які є компетентними органами у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства мають право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробили.

Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд дійшов висновку, що він правильно визначив Міндовкілля та Чернігівську ОДА позивачами, оскільки вони є компетентними органами, втім не звернулись до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів держави.

У порядку ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор повідомив позивачів про намір подати позов в інтересах держави в особі Міндовкілля та Чернігівської ОВА про визнання недійсним наказу, усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Міндовкілля та Чернігівської ОДА, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Щодо визнання незаконним та скасування спірного наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області.

Прокурор обґрунтовував позов порушенням законодавства при передачі у комунальну власність спірної земельної ділянки, оскільки ця земельна ділянка знаходиться в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай, а отже відноситься до земель природно-заповідного фонду, розпоряджатись якою на час її передачі у комунальну власність мав право Кабінет Міністрів України.

Відповідач-2 підтвердив, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай, однак вона є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, а тому мав повноваження на передачу її відповідачу-1 у комунальну власність.

У статті 14 Конституції України зазначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 2 даної статті право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, одними із яких є землі сільськогосподарського призначення та землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (ст. 19 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

На підставі проведеної інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Великовіської, Вербицької, Голубицької, Гучинської, Замглайської, Красківської, Малолиственської, Новоукраїнської сільських рад, Радульської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, була розроблена технічна документація, яка включає в себе визначення площі, меж спірної земельної ділянки, місця розташування та обмежень у використання спірної земельної ділянки.

17.12.2019 проведено державну реєстрацію спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення: площею 23,1068 га, якій присвоєно кадастровий номер :02:001:0241, про що внесено відомості до Державного земельного кадастру.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 17.12.2019 спірна земельна ділянка має вид обмеження у використанні заказники.

Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (ст. 44 ЗК України).

За змістом статті 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до пункту г ч. 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів врегульовано положеннями Закону України Про природно-заповідний фонд України.

Згідно з положеннями статті 3 Закону України Про природно-заповідний фонд до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони: заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні.

За частинами 2, 4 статті 4 Закону України Про природно-заповідний фонд України регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.

У разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов`язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов`язання.

У ст. 7 Закону України Про природно-заповідний фонд України визначено, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ст. 25 Закону України Про природно-заповідний фонд України заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.

Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

Обмеження у використанні земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначено статтею 46-1 ЗК України, за змістом якої землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону України Про природно-заповідний фонд України та положеннями про ці території, об`єкти (частина 1). Особливий режим охорони, відтворення і використання земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду поширюється на всі розташовані в межах таких територій та об`єктів землі та земельні ділянки незалежно від форми власності та цільового призначення (частина 2).

Статтею 26 Закону України Про природно-заповідний фонд України передбачено, що на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища.

Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

За змістом ч. 1, 5 ст. 53 Закону України Про природно-заповідний фонд (у редакції, чинній на момент видачі Указу Президента України від 04.11.2000) рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.

Заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва й інші території та об`єкти природно-заповідного фонду, які створюються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Відповідно до статті 54 Закону України Про природно-заповідний фонд України зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Як встановив суд, Указом Президента України Про території та об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення від 04.11.2000 №1207/2000 оголошено заказником загальнодержавного значення ландшафтний заказник Замглай, розташований у Ріпкинському районі, смт Замглай, с. Ловинь.

Міністерством екології та природних ресурсів України оформлено охоронні зобов`язання від 05.12.2000 №16/44-578, якими передано під охорону землекористувачам (Ріпкинській та Замглайській селищним радам, Ловинській сільській раді) ландшафтний заказник загальнодержавного значення Замглай.

Зі змісту цих охоронних зобов`язань вбачається, що на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, яка може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу, а також забороняється передача у господарське використання окремих земельних ділянок або водних ділянок заказника.

З аналізу частини 5 статті 53 Закону України Про природно-заповідний фонд України слідує, що оформлення центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища охоронного зобов`язання підтверджує статус відповідних територій як належних до природно-заповідного фонду.

Як вбачається з наданих прокурором документів та не заперечується учасниками справи, спірні земельні ділянки знаходяться на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай.

За таких обставин, спірні земельні ділянки належать до земель природно-заповідного фонду, чим спростовуються доводи відповідача-2 про їх належність до земель сільськогосподарського призначення.

Згідно з пунктом г частини першою статті 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення.

Статтею 20 ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі спірного наказу) врегульовано встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Частиною 2 статті 20 ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі спірного наказу) визначено, що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 8 статті 122 ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі спірного наказу) Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Частиною 9 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі спірного наказу) визначено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" і земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти газотранспортної системи, що передаються суб`єкту господарювання у зв`язку з відокремленням діяльності з транспортування природного газу, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Зі змісту наведених норм ЗК України суд дійшов висновку, що передача земельних ділянок природоохоронного призначення державної власності у комунальну власність та зміна їх цільового призначення здійснювалась на підставі рішення Кабінету Міністрів України.

Проте відповідного рішення Кабінет Міністрів України не приймав, про що зазначено у листі Секретаріату Кабінету Міністрів України від 19.02.2024 №4162/0/2-24.

У постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19, від 06.07.2022 у справі № 575/462/21, від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 неодноразово висловлювались правові позиції про виключність статусу об`єктів та територій природно-заповідного фонду та незаконність зміни цільового їх призначення органами державної влади та місцевого самоврядування, а у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 зазначено, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

Відповідач-2 затвердив технічну документацію щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, а отже усвідомлював, шо спірні земельні ділянки знаходяться в межах заказника.

Відповідач-1 також знав про вказаний факт, що підтверджується додатком до акта приймання-передачі від 09.12.2020, де зазначено про відповідні обмеження у користуванні спірними земельними ділянками.

Таким чином, знаючи про знаходження спірних земельних ділянок в межах заказника та імперативні норми статей 20, 122, 149, 150 ЗК України, відповідачі усвідомлено вчинили неправомірні дії щодо передачі спірних земельних ділянок у комунальну власність.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України до яких, зокрема, відноситься визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Аналогічні положення закріплені в статті 20 ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.

За приписами ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Відповідно до частин другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.

Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення в зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача в справі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 143), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Враховуючи те, що спірним наказом, серед іншого, у комунальну власність Ріпкинської територіальної громади передано земельну ділянку площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241, у вказаній частині цей наказ прийнятий усупереч вимог ЗК України.

При цьому нездійснення господарської діяльності на спірній земельній ділянці, на що посилається відповідач-1 у своєму відзиві, не спростовує факту її незаконної передачі Ріпкинській селищній раді.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 35-ОТГ в частині передачі у комунальну власність Ріпкинської територіальної громади земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241.

Щодо усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

Прокурор просить усунути перешкоди власнику державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням речових прав Ріпкинської селищної ради на спірну земельну ділянку та зобов`язання повернути її на користь держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації, а також шляхом скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірних земельних ділянок.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що визначені частиною 2 статті 16 ЦК України та частиною 2 статті 20 ГК України, є відновлення становища, що існувало до порушення.

За змістом статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується у разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Статтею 24 Законом України Про Державний земельний кадастр встановлено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності) (абзац 5 частини 10).

За змістом частини 3 статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, вимога про скасування реєстрації земельної ділянки фактично має на меті припинення існування такої ділянки у наявному розмірі як об`єкту цивільного права і, відповідно, впливає на припинення прав особи, за якою зареєстроване таке право.

Суд враховує, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей щодо земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241 з віднесенням її до категорії земель сільськогосподарського призначення не відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи те, що вказана земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай, що в силу статей 43, 44 ЗК України свідчить про її належність до категорії земель природно-заповідного фонду.

Наявність відомостей щодо земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241, яка розташована в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення Замглай, як земельної ділянки сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі порушує принципи об`єктивності, достовірності, повноти його відомостей, визначені ст. 3 Закону України Про Державний земельний кадастр.

Отже, необхідним для відновлення становища, що існувало до порушення, є скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та припинення речових прав Ріпкинської селищної ради щодо цієї ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України, з метою усунення власником перешкод у користуванні та розпорядженні землями природно-заповідного фонду, шляхом повернення до попереднього стану, що існував до порушення.

У рішенні від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні за змістом висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Чернігівської обласної державної адміністрації, вибрав належний спосіб захисту, оскільки задоволення вимог про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0241, з одночасним скасуванням рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права комунальної власності та припинення цього права забезпечить відновлення прав держави на спірну земельну ділянку, шляхом повернення до попереднього стану, що існував до вчинення цих реєстраційних дій.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, судові витрати в повному розмірі мають бути покладені на відповідачів у рівних частинах.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 35-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, у частині передачі в власність Ріпкинської територіальної громади земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241, розташованої на території Замглайської селищної ради Ріпкинського району (на даний час Ріпкинської селищної ради Чернігівського району) Чернігівської області.

3. Скасувати рішення державного реєстратора Ріпкинської селищної ради Кривенкової З.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62956590 від 20.01.2022, з одночасним припиненням речових прав Ріпкинської селищної ради на земельну ділянку площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241.

4. Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241.

5. Ріпкинській селищній раді () повернути земельну ділянку площею 23,1068 га з кадастровим номером :02:001:0241, державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації ().

6. Стягнути з Ріпкинської селищної ради (вул. Святомиколаївська, 85, смт. Ріпки, Чернігівська область, 15000; ) на користь Чернігівської обласної прокуратури (вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000; ) судовий збір у сумі 4542,00 грн.

7. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (вул. П`ятницька, 11А, м. Чернігів, 14000; ) на користь Чернігівської обласної прокуратури (вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000; ) судовий збір у сумі 4542,00 грн.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 08.08.2024.

Суддя В.В. Моцьор