РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.04.2024Справа № 910/476/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіна Ю. Е., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"

до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк"

про стягнення заборгованості вартості наданих послуг в розмірі 205 112,60 грн

Представники учасників процесу згідно протоколу від 29.04.2024,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2024 року Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - позивач, Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" (далі - відповідач, Банк) про стягнення заборгованості вартості наданих послуг в розмірі 205 112,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від укладення договору на надання комунальних послуг та погашення заборгованості за фактично спожиті послуги.

Ухвалою суду від 19.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/476/24, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою суду від 29.03.2024 повідомлено сторін про призначення судового засідання на 26.04.2024.

Ухвалою суду від 26.04.2024 судове засідання відкладено на 29.04.2024.

У судовому засіданні 29.04.2024 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на викладені у відзиві обставини.

У судовому засіданні суд, розглянувши клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Одеської області за територіальною підсудністю, дійшов висновку про відмову в його задоволені з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України встановлена виключна підсудність справ.

Частина 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові у справі № 911/2390/18 від 16.02.2021, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, словосполучення "з приводу нерухомого майна" у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Як слідує зі змісту пред`явлених позовних вимог, спір у справі стосується стягнення заборгованості вартості наданих експлуатаційних послуг щодо приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15.

Ураховуючи, що місцезнаходженням об`єкту нерухомого майна є м. Київ, вирішення даного спору за правилами виключної підсудності відноситься до територіальної юрисдикції (підсудності) Господарського суду міста Києва.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112, яким будинок 15 корп. 1 по вул. Євгена Коновальця у м. Києві, як об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесено до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та передано на балансове утримання КП «УЖГ «Печерськжитло».

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури житлово-комунальним господарством міста Києва» створено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», на балансове утримання якого передані будинки підпорядковані КП УЖГ «Печерськжитло».

Як зазначає Підприємство, у будинку 15 корп. 1 по вул. Євгена Коновальця у м. Києві знаходиться нежитлове приміщення площею 1538,50 кв м, що належить на праві приватної власності Банку.

У випуску газети „Хрещатик" від 14.07.2015р. №99 опублікований договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, як договір приєднання.

На підтвердження надання експлуатаційних послуг Підприємством долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості за період з 01.05.2019 по 30.11.2023.

У свою чергу, Банком до матеріалів справи надані докази щодо перебування в нього на праві власності наступних приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 літера Б, загальною площею 1082,4 кв. м; м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 корпус 1 літера А, загальною площею 85,9 кв. м; м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 корпус 1, загальною площею 371,7 кв. м.

Банк листом від 24.05.2023 № 00/1542-0/23.2 повідомив Підприємство про те, що надання комунальних послуг по утриманню нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15, корпус 1, літера А, загальною площею 1184,6 кв. м, проводиться відповідно до укладених з обслуговуючими компаніями договорів і жодних послуг по утриманню та обслуговуванню зазначеного приміщення Підприємство не здійснює. Крім того, Банк запропонував Підприємству погодити умови договору на обслуговування нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 корпус 1, загальною площею 371,7 кв.м з урахуванням фактичного надання послуг.

Згідно Договору № 692/11 Б. від 15.09.2023, який був укладений між КП по утриманню житлового господарства «Печерська брама» Печерської районної у м. Києві ради та Банком. За умовами Додаткової угоди № 1 до Договору № 692/11 Б. від 15.09.2023 здійснювалися наступні платежі: - платежі за комунальні послуги (опалення, підігрів води, холодна вода, холодна вода для підігріву), - платежі за експлуатаційні витрати (експлуатаційні витрати, вивіз сміття).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (ч. 1 ст. 641 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Разом із цим, доказів приєднання Банку до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, що був опублікований Підприємством у випуску газети „Хрещатик" від 14.07.2015 №99, матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У пункті 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно з частиною 3 статті 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.

Управитель у порядку та з періодичністю, визначеними договором, та/або на вимогу споживача зобов`язаний інформувати споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території.

Разом із цим, Підприємством до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження фактичного надання послуг Банку в спірний позовний період. Суд зауважує, що сам лише розрахунок заборгованості не є належним доказом утворення заборгованості за відсутності жодних первинних документів.

Поряд із цим, Підприємство вже зверталося до Банку з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 142231,35 грн. за експлуатаційні послуги за період з 01.12.2016 по 16.04.2019 з обслуговування нежитлового приміщення, площею 1538,50 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 15 корп.1.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 у справі № 910/7283/19 у задоволенні позову Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м.Києва" до Публічного акціонерного товариства "МТБ БАНК" про стягнення заборгованості у розмірі 142231,35 грн. відмовлено.

Ухвалене рішення суду ґрунтувалося на тому, що у свідоцтві про право власності на нежитлове приміщення, площею 1163 кв.м., яке є офіційним документом встановленого зразка та не є технічним документом БТІ, зазначено адресу: м.Київ, вул. Є Коновальця, буд. 15 корп.1, Літера А. Така літера «А» вказана також у реєстраційному посвідченні, яке видано на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2000. Дані докази також спростовують твердження Підприємства про належність Банку нежитлового приміщення площею 1 538,50 кв.м., за утримання якого, виходячи із вказаної площі, Підприємство просить стягнути відповідні витрати.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

Так, у матеріалах даної справи також відсутні належні докази належності Банку нежитлового приміщення, площею 1538,50 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 15 корп.1, за надання експлуатаційних послуг до якого Підприємством нарахована заборгованість.

Згідно з наданими Банком до матеріалів справи доказами в останнього на праві власності перебувають наступні приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 літера Б, загальною площею 1082,4 кв. м; м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 корпус 1 літера А, загальною площею 85,9 кв. м; м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15 корпус 1, загальною площею 371,7 кв. м.

За наведених обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність Підприємством наявності правових підстав для стягнення з Банку заборгованості вартості наданих послуг в розмірі 205 112,60 грн. до нежитлового приміщення, площею 1538,50 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 15 корп.1.

Інші доводи учасників справи судом розглянуті, проте на результат вирішення спору не вплинули. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом положень статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" про стягнення заборгованості вартості наданих послуг в розмірі 205 112,60 грн відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 09.08.2024.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ