ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 Справа № 917/744/24

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А.В., розглянувши справу № 917/744/24

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ», вул. І.Федорова, 32-А, м. Київ, 03038

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра", вул. Колективна, 10, м. Полтава, 36019

про стягнення 156 800,00 страхового відшкодування

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

02.05.2024 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" до відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" про зобов`язання відповідача здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 156 800,00 грн (вх. № 799/24).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну страхувальника позивача завдано матеріальної шкоди, яка відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №29-2801-22-00062 від 12.10.2022 року, в зв`язку чим на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника (водія) транспортного засобу мотоцикл "Hyosung", державний номер НОМЕР_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Саламандра" позивач просить стягнути з останнього страхове відшкодування в сумі 156 800,00 грн в порядку суброгації.

Ухвалою суду від 06.05.2024 року було залишено позовну заяву без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви - 3 дні з дня вручення даної ухвали та зазначено спосіб усунення недоліків. Позивачу необхідно було надати в оригіналі або в належним чином завіреній копії рахунку № 572 від 05.10.2023 року та платіжної інструкції №42318 від 22.02.2022 року.

07.05.2024 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшли ідентичні заяви про усунення недоліків (вх. №№6315, 6460) на виконання вимог ухвали суду від 06.05.2024 року про залишення позовної заяви без руху. Відповідно до поданої позовної заяви з додатками позивач виконав усі вимоги, зазначені в ухвалі суду від 06.05.2024 року.

Ухвалою від 09.05.2024 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/744/24 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України. Встановив позивачу строк для надання суду доказів надіслання відповідачу копій платіжних інструкцій №78150 від 13.10.2023 року, №78128 від 13.10.2023 року, №51431 від 05.01.2024 року та рахунку на оплату №572 від 05.10.2023 року, які були надані на виконання ухвали суду від 06.05.2024 року - 5 днів з моменту отримання цієї ухвали; для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

14.05.2024 року до суду від відповідача через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву з доданими до нього додатками (вх. № 6663). Відповідно до поданого відзиву відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Також в якості додатків до відзиву відповідачем подано заяву про розподіл судових витрат, відповідно до якої просив стягнути з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

20.05.2024 року до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 09.05.2024 року з доказами направлення на адресу відповідача копій платіжних інструкцій №78150 від 13.10.2023 року, №78128 від 13.10.2023 року, №51431 від 05.01.2024 року та рахунку на оплату №572 від 05.10.2023 року (вх. № 6974).

23.05.2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 7266), в якій позивач підтримував позовні вимоги та просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

03.07.2024 року до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача Більчука О. О. надійшла заява про вступ у справу як представника та надання вказаному представнику доступу до електронної справи № 917/744/24 в підсистемі "Електронний суд" (вх. №9241).

22.07.2024 року на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про проведення судових засідань без участі представника відповідача (вх. № 9975).

22.07.2024 року до суду через систему "Електронний суд від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 917/943/24 (вх. № 9974). В обґрунтування клопотання про зупинення провадження у цій справі відповідач посилається на те, що в провадженні господарського суду перебуває справа № 917/943/24 про ліквідацію Товариства, тому необхідно зупинити провадження у справі № 917/744/24 до вирішення справи № 917/943/24 з огляду на необхідність збереження майна Товариства.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно достатті 115 ГПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Слід зазначити, що процесуальний строк виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми та направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених ГПК України часових рамках.

Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. З початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Отже, норми, які регламентують процесуальні строки передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

З огляду на системний аналіз ГПК України, під процесуальними строками розуміють проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Положеннями частини 1 статті 116 ГПК України передбачено, що перебіг процесуальних строків починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд зазначає, що оскільки ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №917/744/24 датується 09.05.2024 року, то останнім днем на подачу заяви про зупинення провадження у справі є 10.06.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

За змістом ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд зазначає, що відповідачем не подано заяву про поновлення строку на подачу клопотання про зупинення провадження у справі.

При цьому, суд звертає увагу, що рішення Правління Національного банку України № 166-рш "Про застосування до Приватного Акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" заходу впливу у вигляді анулювання ліцензій на провадження діяльності з надання фінансових послуг", на яке посилається відповідач у клопотанні про зупинення провадження, прийнято ще 14.05.2024 року.

Тобто відповідач на протязі 30 днів мав можливість подати вищезазначене клопотання, однак не скористався своїм процесуальним правом.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Натомість згідно з ч. 1, 4 ст. 13 цього Кодексу судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

За приписами ч.ч.4,5 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, подане клопотання про зупинення провадження у справі (вх. № 9974 від 22.07.2024 року) подана з порушенням строків і не надано підтвердження про поважність причини пропущення даного строку.

Відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на наведе суд залишає без розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №917/744/ 24 (вх. № 9974 від 22.07.2024 року).

05.08.2024 року на електронну адресу суду від відповідача надійшов лист про припинення повноважень представника, де зазначено, що згідно з рішенням тимчасового адміністратора Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" від 02.08.2024 року вих. № 01-СК/04 припинено дію договору про надання правової допомоги №13 від 29.07.2019 року, укладеного з адвокатським об`єднанням "ДЕФЕНДЕРС". З 02.08.2024 року представництво інтересів ПрАТ "СК "Саламандра" адвокатом Більчуком О. О. припинено за всіма раніше виданими довіреностями (вх. №10572).

Інші заяви по суті справи до суду не надійшли.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5ст. 240 ГПК України).

Суд звертає увагу, що з 17.06.2024 року по 23.07.2024 року включно суддя Тимощенко О. М. перебувала у відпустці. Тому рішення ухвалене, а текст рішення складено та підписано після виходу судді з відпустки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

12.10.2022 року між ПАТ «Страхова компанія «УСГ» та ОСОБА_1 був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №29-2801-22-00062 (а. с. 11 - 22), предметом якого є страхування транспортного засобу автомобіля "BMW Х5" державний реєстраційний № НОМЕР_2 .

23.09.2023 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "BMW Х5" державний реєстраційний № НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , та транспортного засобу мотоцикл "Hyosung", державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 .

23 вересня 2023 року близько 17 години 34 хвилин ОСОБА_3 по просп. Соборності, 17, керуючи мотоциклом «Hyosung GT 650R», державний номерний знак НОМЕР_1 , не був уважним, не врахував дорожню обстановку, при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності, здійснив виїзд на смугу, яка призначена для реверсивного руху при вимкненому сигналі світлофора, що забороняє рух по даній смузі та здійснив зіткнення з автомобілем «БМВ», державний номерний знак № НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів з матеріальними збитками, а водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_3 порушив вимоги п. п. 2.3 (б), 10.1, 8.7.4 ПДР України.

23 вересня 2023 року близько 17 години 34 хвилин ОСОБА_2 , по просп. Соборності, 17, керуючи автомобілем «БМВ», державний номерний знак № НОМЕР_2 , не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, рухаючись по смузі, яка призначена для реверсивного руху, при вимкненому сигналі світлофора, що забороняє рух по даній смузі та допустив зіткнення з мотоциклом «Hyosung GT 650R», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 8.7.4 ПДР України.

Вказані обставини, як і вина в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , встановлені постановою Дніпровського районного суду Київської області від 29.11.2023 року по справі № 755/17575/23, яка набрала законної сили 11.12.2023 року (а. с. 27 - 29).

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин наявність вини у діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у настанні ДТП 23.09.2023 року встановлена і не підлягає доказуванню.

23.09.2023 року страхувальник звернувся до ПАТ «Страхова компанія «УСГ» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а. с. 31, 32).

На підставі рахунку №АВL00049705 від 27.09.2023 року (а. с. 41 - 44), рахунку №572 від 05.10.2023 року (а. с. 96) 16.10.2023 року було складено страховий акт №STOKA- (а. с. 50) та розрахунок суми страхового відшкодування (а. с. 49). На підставі вищезазначених документів, ПАТ "СК "УСГ" здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 275 930,26 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №78128 від 13.10.2023 року на суму 8 000,00 грн та №78150 від 13.10.2023 року на суму 267 930,26 грн (а. с. 51, 52).

04.01.2024 року позивач на підставі акту виконаних робіт №АІN00055354 від 22.12.2023 року (а. с. 45 - 48) було складено страховий акт №STOKA-/1 (а. с. 54) та розрахунок суми страхового відшкодування (а. с. 53). На підставі вищезазначених документів, ПАТ "СК "УСГ" здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 56 722,13 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №51431 від 05.01.2024 року (а. с. 55).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу мотоциклом «Hyosung GT 650R» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 23.09.2023 року була застрахована ПрАТ "СК "Саламандра" згідно з полісом № ЕР216168538, що підтверджується витягом з централізованої бази даних МТСБУ (а. с. 56).

Згідно з витягом, поліс № ЕР216168538 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, передбачає франшизу в розмірі 3 200,00 грн та страхову суму (ліміт відповідальності) за шкоду, спричинену майну - 160 000,00 грн.

Оскільки відповідач є страховиком за вказаним полісом, то позивач, у межах понесених ним фактичних витрат, набув право вимоги до ПрАТ "СК "Саламандра" .

Сума страхового відшкодування, належного з відповідача до сплати позивачу, виходячи з умов полісу № ЕР216168538, складає 156 800,00 грн (160 000,00 грн - 3 200,00 грн).

19.01.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою на виплату (страхового) відшкодування № 50295 (а. с. 57), яка була отримана відповідачем 19.01.2024 року, що підтверджується скріншотом електронного листування (а. с. 59).

Відповідач у відповіді на заяву про страхове відшкодування (а. с. 60 - 62) від 11.04.2024 року відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись, зокрема, на те, що факт відсутності у водія - ОСОБА_3 посвідчення водія є підставою вважати, що відповідальність вказаного водія не застрахована.

У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу суми страхового відшкодування, останній звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь страхового відшкодування.

При розгляді спору по суті судом враховані наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно зі ст. 1191 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 108 Закону України «Про страхування» якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Перехід права вимоги до страховика в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України є суброгацією.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування, виплаченого потерпілій особі, перейшло право вимоги до особи, винної у скоєнні ДТП.

Враховуючи, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність особи, винної у заподіянні збитків, була застрахована у відповідача, останній відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинен відшкодувати нанесену його страхувальником шкоду у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Згідно з підп. 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 вказано, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Водночас, суд вказує, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що саме заява на виплату страхового відшкодування із відповідним переліком документів згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для її виплати страховиком.

Судом встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 23.09.2023 року, позивач 19.01.2024 року звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто в межах граничного строку на її подання (до спливу річного строку з моменту ДТП).

В свою чергу заперечуючи проти позовних вимог відповідач наголошує на відсутності правових підстав для виплати страхового відшкодування у ПрАТ "СК "Саламандра", враховуючи той факт, що ОСОБА_3 не мав законних підстав керувати транспортним засобом мотоциклом "Hyosung GT 650R" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а відтак не відноситься до осіб, відповідальність яких застрахована згідно з Полісом ЕР № 216168538. При цьому за твердженнями відповідача, наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі № 161/8578/16 (провадження № 61-20738св18), згідно з яким необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого завдано шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Дану відмову суд визнає необґрунтованою з огляду на таке.

Станом на момент ДТП (23.09.2023 року) цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу мотоциклу "Hyosung GT 650R" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована за полісом ЕР 216168538 (чинного на дату ДТП) у ПрАТ "СК "Саламандра", що не заперечується відповідачем (страховиком) у листі від 11.04.2024 року про відмову у виплаті страхового відшкодування та підтверджується витягом з централізованої бази даних МТСБУ.

Пункт 1.4 статті 1 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

При цьому, суд вважає за потрібне у контексті розгляду даного спору вказати на необхідність розмежування понять «правомірна експлуатація транспортного засобу» і «правомірне володіння транспортним засобом» з метою визначення поняття «особи, відповідальність яких застрахована».

Згідно з вимогами Правил дорожнього руху України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водієм за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху.

Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.

Відповідно до змісту частини першої статті 397 Цивільного кодексу України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Положеннями статті 398 Цивільного кодексу України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Тобто, правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Відповідно до визначень, які містяться у пунктах 1.4, 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

При керувані транспортним засобом особою, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до витягу довідки про дорожньо-транспортну пригоду (а. с. 23) транспортний засіб - мотоцикл "Hyosung GT 650R" ержавний реєстраційний номер НОМЕР_1 є власністю ОСОБА_3 (індивідуальний власник, який має право керування транспортним засобом).

Матеріали справи не містять відомостей про встановлення обставин того, що ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом - мотоциклом "Hyosung GT 650R" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , неправомірно заволодів ним, під час експлуатації якого трапилась ДТП.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2023 року також не зазначено про наявність чи відсутність у ОСОБА_3 посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії (а. с. 27 - 29). Відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) (а. с. 124) також не містить інформацію про відсутність у ОСОБА_3 посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії (категорія "А").

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 листопада 2021 року по справі № 610/2229/18 (провадження № 61-16760свп19) зазначив, що при визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхуванням потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Порушення Правил дорожнього руху України, в тому числі передача транспортного засобу в управління особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку.

У випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.

За таких обставин, правомірність володіння транспортним засобом не виключає неправомірності його експлуатації. Ці дві категорії використовуються різними галузями законодавства та мають відмінне правове призначення.

Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 листопада 2021 року по справі № 610/2229/18 (провадження № 61-16760свп19) також дійшов висновку про те, що у випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.

При цьому, права страховика у такому випадку захищені підпунктом «б» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 Закону № 720-ІХ, яким передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.

Наразі, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 протиправно володів транспортним засобом - мотоциклом "Hyosung GT 650R" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що потрапив у дорожньо-транспортну пригоду 23.09.2023 року.

Отже, внаслідок ДТП, яке сталося 23.09.2023 року, страхувальнику позивача заподіяно шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу автомобіля "BMW Х5" державний реєстраційний № НОМЕР_2 ., ДТП сталася як з вини осіб ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом мотоциклом "Hyosung GT 650R" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність пов`язана із експлуатацією якого застрахована у відповідача, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу, який набув права вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи, шкоду.

З огляду на вищенаведе суд не приймає до уваги доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву з приводу того, що ОСОБА_3 не є особою, цивільно-правову відповідальність якої було застраховано ПрАТ "СК "Саламандра" на підставі Полісу ЕР №21618538, та зазначає про помилковість посилання відповідача в обґрунтування заперечень на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 01.10.2018 року у справі №161/8578/16, як таку, що спростовуються правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 08.11.2021 у справі №610/2229/18, позаяк відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а отже в контексті викладеного пізніша за датою постанова ВС є визначальною для правозастосування. За таких обставин, суд при вирішенні даної справи керується правовою позицією Верховного суду, яка викладена у постанові від 08.11.2021 у справі №610/2229/18.

Як встановлено судом, полісом серії ЕР № 216168538 було передбачено франшизу в розмірі 3 2000,00 грн, а також ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 160 000,00 грн.

Таким чином, беручи до уваги підтверджену матеріалами справи суму сплаченого страховиком на користь страхувальника страхового відшкодування, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача (166 326,20 грн), визначені полісом серії ЕР № 216168538 розміри лімітів відповідальності (160 000,00 грн.) та франшизи (3 200,00 грн), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу спірну суму страхового відшкодування у зв`язку з настанням ДТП у розмірі 156 800,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати позивачу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 156 800,00 грн страхового відшкодування в порядку суброгації підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правову допомогу суд виходив із наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване статтею 1312 Конституції України, статтею 16 Господарського процесуального кодексу України, відповідними положеннями Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як свідчить судова практика Верховного Суду, вирішуючи питання про види витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд керується, зокрема, положеннями частини другої статті 126 ГПК України і статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 26 зазначеного Закону повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною четвертою статті 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

В позовній заяві позивач заявив про стягнення з відповідача 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу на підставі договору про надання правничої допомоги № 2-12/2023-ю від 08.12.2023 (а. с. 74 -77) відповідно до якого Адвокатське бюро «Гедз» зобов`язується надати клієнту (позивачу) правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, зокрема, захисті інтересів Клієнта перед третіми особами.

Згідно з наданого позивачем Акту виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги № 2-12/2023-ю від 08.12.2023 року Адвокатським бюро «Гедз» були надані позивачу послуги з надання правової (правничої) допомоги (зокрема, проведено консультацію, вчинено підготовчі дії, підготовлено позовну заяву до суду) в розмірі 7000,00 грн.

Наявність статусу адвоката та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 20.12.2021 року № 10423/10 у Гедз Юлії Володимирівни підтверджується витягом з реєстру адвокатів України Національної асоціації адвокатів України (міститься в матеріалах справи).

Отже, на підтвердження факту надання правничої допомоги, позивачем надано суду копії: договору №2-12/2023-ю про надання правничої допомоги від 08.12.2023 року, довіреності №0124-13 від 05.01.2024 року, Акту виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги № 2-12/2023-ю від 08.12.2023 року, платіжної інструкції (детальна форма) №5508 від 23.04.2023 року.

Матеріалами справи підтверджено, що правову допомогу позивачу у справі надавала адвокат Гедз Ю. В. на підставі договору №2-12/2023-ю про надання правничої допомоги від 08.12.2023 року та довіреності №0124-13 від 05.01.2024 року.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованим клопотання позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн та витрати позивача на правничу допомогу адвоката на суму 7 000,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 46, 129, 232-233, 237-238 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" (вул. Колективна, 10, м. Полтава, 36019, ідентифікаційний ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» (вул. І.Федорова, 32-А, м. Київ, 03038,ідентифікаційний ) 156 800,00 грн страхового відшкодування, 3028,00 грн витрат по сплаті судового збору та 7 000,00 грн витрат на правову допомогу.

3. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення складено та підписано 12.08.2024 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.257 ГПК України).

Суддя О. М. Тимощенко