ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" серпня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/2167/24

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю.В.,

розглянувши справу № 916/2167/24

за позовом Державного підприємства «ТВК» (67806, Одеська обл., Одеський район, смт Авангард, вул. Базова, буд. 21; )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 130 499,13 грн;

представники сторін:

від позивача Янкул Г.І.,

від відповідача Глазов О.О.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «ТВК» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни про стягнення 130 499,13 грн, з яких: 106 800,00 грн основного боргу; 5 994,06 грн 3% річних; 17 223,50 грн інфляційних втрат; 481,57 грн заборгованості за спожиту електроенергію.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № С1-23/2019 від 21.01.2019.

Вказує, що предметом договору є надання відповідачу в якості торгового місця складсько-торговельного приміщення, яке належить ДП «ТВК» та розташоване на місці С1-23 загальною площею 72,0 кв.м строком до 31.12.2030, а також надання відповідачу послуг обслуговування вказаного складсько-торговельного приміщення.

Зазначає, що складсько-торговельне приміщення С1-23 є державною власністю та перебуває на бухгалтерському обліку ДП «ТВК» на умовах користування.

Звертає увагу на встановлення п. 3.1. договору вартості послуг у розмірі 10 000,00 грн, підвищення вартості послуг наказом в.о. директора ДП «ТВК» від 30.11.2021 № 131-а з 01.12.2021 до 13 600,00 грн, та зниження в подальшому, з 01.06.2022, вартості послуг до 11 500,00 грн наказом в.о. директора ДП «ТВК» від 30.05.2022 № 24/1-а.

Посилаючись на бухгалтерську довідку підприємства, зазначає, що станом на 14.02.2023 заборгованість відповідача складає 106 800,00 грн (період нарахування заборгованості з березня 2022 р. по листопад 2022 р.)

Зауважує, що 24.03.2022 відповідач здійснила останній платіж за договором у розмірі 3 000,00 грн.

З посиланням на п. 2.2.3. договору позивач зазначає про нарахування відповідачу заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 481,57 грн.

Як зазначає позивач, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань зі сплати послуг за договором позивач в порядку ст. 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення 5 994,06 грн 3% річних, 17 223,50 грн інфляційних втрат на прострочену суму заборгованості.

Додатково позивач зазначає, що після неодноразового направлення відповідачу претензій із вимогами про сплату заборгованості, 07.12.2022 відповідачу було направлено повідомлення із додатковою угодою про розірвання договору та затвердження графіку виплати заборгованості від 01.12.2022. Також вказує, що 30.12.2022 відповідачу повторно було направлено повідомлення про розірвання договору з додатками. Відповіді на претензії та повідомлення, як стверджує позивач, від ФОП Роговської Л.С. не надходило.

Ухвалою від 22.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/2167/24, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.06.2024, запропоновано сторонам подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки для їх подачі до суду.

10.06.2024 надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві представник відповідача звертає увагу на неправильне визначення позивачем предметної юрисдикції справи, відсутність доказів наявності спірної заборгованості та доказів виконання договору у спірний період, заперечення ФОП Роговською Л.С. факту отримання послуг за договором № С1-23/2019 від 21.01.2019, не надання позивачем обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум.

10.06.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. В обґрунтування клопотання представник відповідача покликається на те, що зазначений спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки договір було підписано позивачем та ОСОБА_1 як фізичною особою, в той час як наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

17.06.2024 позивачем подано до суду відповідь на відзив, де позивач зазначає про необґрунтованість тверджень відповідача щодо неправильного визначення предметної юрисдикції спору. Крім того, у відповіді на відзив позивач, посилаючись на умови договору, виснує, що відповідач фактично визнала невиконання умов договору № С1- 23/2019 від 21.01.2019. Твердження представника відповідача про невизнання ОСОБА_1 факту надання послуг, як вказує позивач, нічим не підтверджується та спростовується тим, що звернень або зауважень з приводу невиконання умов договору з боку ДП «ТВК» на адресу останнього не надходили, тому вважаються позивачем виконаними. Фактом постачання послуг, як стверджує позивач, є підписаний сторонами договір № С1-23/2019 від 21.01.2019, здійснені ОСОБА_1 оплати, що підтверджуються карткою рахунком № 361, Бухгалтерськими довідками та офіційно зареєстрована декларація ДП «ТВК».

Протокольною ухвалою від 25.06.2024 відкладено судове засідання на 15.07.2024.

15.07.2024 від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі щодо того, що, укладаючи з позивачем договір, відповідач не могла отримувати в користування приміщення, оскільки в такому випадку договір № С1-23/2019 від 21.01.2019 є прихованим договором оренди державного майна та відповідно є нікчемним. Також представник відповідача зауважив, що факт надання послуг повинен належним чином підтверджуватись самим позивачем, адже саме з його боку відповідні послуги мали надаватись, в той час як до матеріалів справи позивачем не надано доказів, які б свідчили про надання відповідачу послуг за договором (акти виконаних робіт або наданих послуг, рахунки тощо), а відповідач, у свою чергу, не підтверджує отримання будь-яких послуг.

15.07.2024 суд оголосив ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Мотивом відмови стало те, що під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Частина друга статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає суб`єктами господарювання не тільки господарські організації, але й громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які здійснюють господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на дату укладення з позивачем договору ОСОБА_1 мала статус фізичної особи - підприємця.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 5 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 216/181/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 401/3856/16-ц), проте, вирішуючи питання щодо юрисдикції цього спору, суд бере до уваги не лише наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця на час укладення договору, а й предмет укладеного договору, яким є надання відповідачу послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення, надання послуг із забезпеченням відповідачу всіх необхідних умов для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці № С1-23, а також зобов`язання відповідача щодо прийняття послуг та здійснення їх оплати.

Тобто, договір підписано відповідачем з метою зайняття господарською діяльністю.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

Оскільки відповідач підписала договір № С1-23/2019 від 21.01.2019 з метою здійснення підприємницької діяльності і, підписуючи договір, мала статус фізичної особи-підприємця, суд зазначає, що спір у даній справі має розглядатися за правилами господарського судочинства. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29.05.2019 у справі № 592/2083/15-ц та Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 01.09.2021 у справі № 509/978/19.

З вищенаведених підстав у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі було відмовлено.

15.07.2024 оголошено перерву у судовому засіданні до 05.08.2024.

01.08.2024 до суду надійшла заява представника відповідача із письмовими поясненнями по справі та клопотанням про долучення доказів. Представник відповідача зауважив, що ОСОБА_1 щонайменше з моменту введення в Україні воєнного стану не мала можливості користуватися послугами позивача за договором. На підтвердження вказаних обставин надає податкову документацію, яку просить залучити до матеріалів справи.

05.08.2024 письмові пояснення по справі надійшли від позивача, де він, зокрема звертає увагу на те, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Так позивач підкреслив, що при зверненні до суду ним було надано копію Договору № С1-23/2019 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення № С1-23, копію Бухгалтерської довідки від 13.02.2023 про заборгованість ОСОБА_1 та картку рахунку № НОМЕР_2 з випискою нарахувань та сплати наданих послуг. Вказані документи, на переконання позивача, є первинними документами та відповідають чинному законодавству. Також позивач вважає, що сплата послуг ОСОБА_1 підвтерджує факт отримання даних послуг та спростовує посилання щодо їх не отримання у період виникнення заборгованості, так як відповідачем не було надано зауважень на адресу підприємства та не заявлено будь-яких вимог про розірвання договору на підставі не дотримання підприємством умов договору. Зазначаючи про наявність на території ДП «ТВК» електронної системи пропусків, позивач додатково звертає увагу, що ОСОБА_1 перебувала у складсько-торгівельному приміщенні 20.04.2022 року з 11 години 13 хвилин, 30 квітня 2022 року з 08 години 58 хвилин та 14 травня 2022 року з 08 години 09 хвилин. Позивач вважає, що всі пояснення відповідача нічим не підтверджуються та не можуть братись до уваги судом, так як відповідачем не надано підтверджуючих доказів про неотримання послуг та нікчемності договору.

Як стверджує позивач, підтвердженням здійснення ФОП Роговською Л.С. підприємницької діяльності, а саме здійснення оренди приміщень, являються договори та додаткові угоди, відповідно до яких відповідачем було подано позов до Овідіопольського районного суду Одеської області про визнання права власності на складсько-торгівельне приміщення № С1-23 на підставі інвестиційного договору № 39 від 19.09.2005 та додаткової угоди № 1 від 12.10.2006, а саме договірної умови про обов`язок ДП МОУ «Південь» ввести вказане складсько-торгівельне приміщення в експлуатацію та в наступному передати ОСОБА_1 складсько-торговельне приміщення № С1-23 у власність.

При цьому, як зазначає позивач, до письмових пояснень ним додано додаткові докази, які він просить долучити до матеріалів справи, а саме: копія заяви від ОСОБА_1 від 12.10.06 року; копія паспорту ОСОБА_1 з ідентифікаційним кодом; копія ухвали Овідіопольського районного суду Одеської обалсті від 05.06.2007 року по справі №2- 3082/2006 року; копія Інвестиційного договору №14 від 02.08.2015 року; копія інвестиційного договору №39 від 19.09.2005 року; копія Договору №88 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення від 06.10.2005 року; копія Додаткової угоди №С/236 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення від 12.10.2006 року; копія Згоди №У/252 від 12.10.2006 року; копія Додаткової угоди №И/276 до інвестиційного договору №39 від 19.09.2005 року;копія ДУ №1 до договору №88 від 06.10.2005 року; копія свідоцтва про право власності від 03.09.2003 року; копія державного Акту на право постійного користування землею; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; копія довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ОСОБА_1 ; копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань; копія роздурківки з електроної системи пропусків СКУД ДП «ТВК». Також просить поновити строк на подачу додаткових доказів.

Між тим, вказаних доказів позивачем фактично не подано. Натомість до письмових пояснень (вх. ГСОО № 29112/24 від 05.08.2024), які було подано позивачем через електронний суд, додано відповідь на відзив з доданими до неї документами, а не докази, про які йде мова у письмових поясненнях.

05.08.2024 представник відповідача у судовому засіданні заявив клопотання про надання часу для ознайомлення з письмовими поясненнями позивача, у зв`язку з чим судом було оголошено перерву у судовому засіданні до 12.08.2024.

09.08.2024 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі щодо доказів, які за твердженням позивача додано до письмових пояснень від 05.08.2024.

12.08.2024 до суду надійшла заява представника відповідача, в якій він просить поновити строк на подання доказів, необхідність долучення яких було зумовлено поясненнями позивача, наданими після початку розгляду справи по суті. Вказане клопотання стосується доказів, які надійшли до суду разом із письмовими поясненнями представника відповідача від 01.08.2024, а саме: податкової декларації про майновий стан і доходи за 2022 рік, квитанції про подачу декларації, розрахунку суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2022 р., декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік, квитанції про подачу декларації, розрахунку суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2023 р.

У цій заяві представник відповідача також просить суд відмовити у задоволенні клопотання позивача про долучення доказів від 05.08.2024.

12.08.2024 позивачем подано до суду заперечення проти заяви відповідача від 12.08.2024.

У судовому засіданні, яке було призначено на 15.08.2024, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

15.08.2024, після повернення з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1496278 від 17.09.2003, Державному підприємству «Південь» належать будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 41).

Державне підприємство «ТВК» є правонаступником Державного підприємства «Південь», створеного відповідно до наказу Міністра оборони України від 15.07.1998 № 286 та перейменовано згідно з наказом Державного комітету України з питань регулятивної політики та підприємництва від 12.10.2010 № 315 (п. 1.2. Статуту ДП «ТВК»).

Відповідно до Статуту Державного підприємства «ТВК» останнє є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Фонду державного майна України.

Метою діяльності підприємства згідно його Статуту (п. 3.1.) є одержання прибутку на основі здійснення виробничої, торгівельної, інвестиційної, маркетингової, агентської, посередницької діяльності, діяльності у сфері створення інфраструктури з метою розвитку підприємництва, в тому числі залучення інвестицій. Проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності не заборонених чинним законодавством України.

Згідно з п. 3.3. Статуту предметом діяльності підприємства є, зокрема, надання в оренду приміщень, виробничих площадок, споруд, а також інших операцій з нерухомістю відповідно до чинного законодавства.

ДП «ТВК» згідно з положеннями його Статуту має право вчиняти господарські зобов`язання (правочини) та укладати договори, контракти згідно з чинним законодавством, набувати майнові та особисті немайнові права, брати на себе зобов`язання в порядку, встановленому чинним законодавством та цим Статутом.

Статутом також визначено, що відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів (устаткування, машин, будівель тощо), підприємство має право лише за попередньою згодою суб`єкта управління підприємством, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законодавством України.

21.01.2019 Державним підприємством «ТВК» та ОСОБА_1 підписано договір про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № С1-23/2019 (далі договір), згідно з п. п. 1.1. та 1.2. якого позивач надає відповідачу послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення на умовах та в терміни, передбачені цим договором. Позивач зобов`язується надати відповідачу послуги із забезпеченням відповідачу усіх необхідних умов для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці № С1-23, а відповідач зобов`язується прийняти такі послуги та здійснити оплату за надані послуги.

Місце надання послуг: складсько-торговельне приміщення ДП «ТВК», розташоване на місці № С1-23.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що позивач зобов`язався, зокрема:

- надати відповідачу в якості торгового місця складсько-торговельне приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці № С1-23, загальною торговою площею 144 кв.м, згідно технічного паспорту;

- надати відповідачу необхідні послуги з обслуговування, в тому числі вантажно-розвантажувальні;

- не перешкоджати ввезенню на територію складсько-торговельного приміщення і вивозу з неї майна, яке належить відповідачу, за наявності у відповідача відповідного пропуску;

- надати відповідачу за письмовою заявою відповідний пропуск для в`їзду та виїзду автотранспорту на територію складсько-торговельного приміщення уповноваженими нею особами.

За умовами п. 2.2. договору відповідач зобов`язалася, зокрема:

- дотримуватися встановленого позивачем внутрішнього режиму роботи контрольно-пропускного режиму в`їзду та виїзду на територію підприємства, протипожежної та санітарної безпеки, громадського порядку, утримувати прилеглу до торгового місця територію в чистоті, складувати відходи та сміття у спеціально відведені для цього місця, не допускати зберігання у складсько-торговельному приміщенні легкозаймистих, вибухових, наркотичних та радіоактивних речовин;

- сплачувати своєчасно послуги з обслуговування, а також витрати по тарифам в терміни, встановлені договором;

- відшкодовувати витрати за спожиту електроенергію, згідно тарифів, встановлених НКРЕ на день оплати, за показниками лічильника, який знаходиться із зовнішньої сторони складсько-торговельного приміщення. Відшкодування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску відповідача до складсько-торговельного приміщення за двостороннім актом;

- використовувати складсько-торговельне приміщення за цільовим призначенням. Зміна конструкцій, переобладнання складсько-торговельного приміщення, установка та експлуатація допоміжних приладів опалення, кондиціювання здійснюється виключно за письмовим дозволом позивача, відповідно до тарифів, встановлених внутрішніми документами позивача;

- звільнити складсько-торговельне приміщення протягом 10 календарних днів, з моменту розірвання договору;

- надати позивачу доступ до складсько-торговельного приміщення за першою вимогою;

- складсько-торговельне приміщення підлягає обов`язковому страхуванню відповідачем від ризиків діяльності відповідача перед третіми особами.

Відповідно до п. 2.3. договору позивач має право, серед іншого:

- змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення шляхом встановлення відповідних тарифів на такі послуги;

- вимагати від відповідача та допущених нею осіб розкриття складсько-торговельних приміщень та пред`явлення пропусків;

Пунктом 2.4. договору передбачено право відповідача здійснювати оптову торговельну діяльність з використанням складсько-торговельного приміщення, не виходячи за межі прав та обов`язків, встановлених договором та з дотриманням чинного законодавства України.

Згідно з п. 3.1. договору відповідач здійснює оплату послуг за обслуговування складсько-торговельного приміщення та послуг щодо здійснення вантажно-розвантажувальних робіт згідно тарифів, які встановлюються позивачем. Вартість послуг встановлюється у розмірі 10 000,00 грн (з 01.02.2019), з яких: 9 000,00 грн за обслуговування складсько-торговельного приміщення; 1 000,00 грн за послуги щодо забезпечення здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, розташованого на місці № С1-23. Термін сплати до 20 числа кожного поточного місяця.

Договір вступає в силу з дати підписання сторонами та є дійним до 31.12.2030 (п. 5.1. договору).

Позивач, як передбачено п. 5.4. договору, має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадках, зокрема:

- заборгованості відповідача по оплаті наданих послуг за договором у термін більш ніж 45 календарних днів;

- використання відповідачем складсько-торговельного приміщення не за цільовим призначенням.

Наказом в.о. директора ДП «ТВК» № 131-а від 30.11.2021 встановлено з 01.12.2021 вартість послуг підприємства згідно додатку № 1 до цього наказу, яким передбачено вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 13 600,00 грн.

Наказом в.о. директора ДП «ТВК» № 24/1-а від 30.05.2022 встановлено з 01.06.2022 вартість послуг підприємства згідно додатку № 1 до цього наказу, яким передбачено вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 11 500,00 грн.

Згідно з бухгалтерською довідкою ДП «ТВК» станом на 14.02.2023 (а.с. 82) сума заборгованості відповідача складає:

- 106 800,00 грн (обслуговування приміщення);

- 481,57 грн (відшкодування електроенергії).

23.12.2021 відповідач перерахувала позивачу 250,00 грн у якості відшкодування за електроенергію, що підтверджується карткою рахунку 361 за 01.12.2021-31.03.2023 (а.с. 85).

24.03.2022 відповідач перерахувала позивачу 3 000,00 грн у якості оплати за обслуговування складу № С1-23 за березень 2022 р., що підтверджується карткою рахунку 361 за 01.03.2022-31.03.2023 (а.с. 83-84).

Матеріали справи містять повідомлення позивача про розірвання з 01.12.2022 договору № С1-23/2019 від 21.01.2019 у зв`язку із наявністю заборгованості у термін більше ніж 45 календарних днів (п. 5.4. договору), яке разом з додатковою угодою про розірвання договору 14.12.2022 було направлено відповідачу поштою.

Відповідач не заперечує обставин надсилання їй повідомлення про розірвання договору, зазначаючи лише про штучне створення позивачем умов для нарахування заборгованості в більшому розмірі, ніж це могло відбутись у разі виконання умов договору щодо його одностороннього розірвання позивачем у зв`язку з відсутністю оплати більш ніж 45 календарних днів.

Водночас відповідач взагалі заперечує факт отримання послуг за договором № С1-23/2019 від 21.01.2019, звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів наявності спірної заборгованості та доказів виконання договору у спірний період.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 626 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України).

З аналізу підписаного сторонами цієї справи договору вбачається, що він є змішаним, оскільки містить елементи різних договорів, зокрема, має ознаки договору про надання послуг.

При цьому договір у судовому порядку недійсним не визнавався, визнання його недійсним не входить до предмета спору, відповідно договір є підставою для виникнення між сторонами прав та обов`язків, які з нього випливають.

Слід зазначити, що підпунктом 2.1.1. п. 2.1. договору № С1-23/2019 від 21.01.2019 визначено, що позивач зобов`язується надати відповідачу в якості торгового місця складсько-торговельне приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці № С1-23, загальною торговою площею 144 кв.м, згідно технічного паспорту.

Отже, позивач та відповідач, підписавши договір, фактично узгодили передачу відповідачу державного майна, яким є складсько-торговельне приміщення, розташоване на місці № С1-23, загальною торговою площею 144 кв.м.

Деякі інші пункти договору також свідчать про фактичне узгодження сторонами передачі відповідачу складсько-торговельного приміщення № С1-23, зокрема:

- позивач зобов`язаний не перешкоджати ввезенню на територію складсько-торговельного приміщення і вивозу з неї майна, яке належить відповідачу (п/п. 2.1.3. п. 2.1. договору);

- позивач зобов`язаний надати відповідачу за письмовою заявою відповідний пропуск для в`їзду та виїзду автотранспорту на територію складсько-торговельного приміщення уповноваженими нею особами (п/п 2.1.7. п. 2.1. договору);

- відповідач зобов`язаний дотримуватися встановленого позивачем внутрішнього режиму роботи контрольно-пропускного режиму в`їзду та виїзду на територію підприємства, протипожежної та санітарної безпеки, громадського порядку, утримувати прилеглу до торгового місця територію в чистоті, складувати відходи та сміття у спеціально відведені для цього місця. Не допускати зберігання у складсько-торговельному приміщенні легкозаймистих, вибухових, наркотичних та радіоактивних речовин (п/п 2.2.1. п. 2.2. договору);

- відшкодування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску відповідача до складсько-торговельного приміщення за двостороннім актом (п/п 2.2.3. п. 2.2. договору);

- відповідач зобов`язаний використовувати складсько-торговельне приміщення за цільовим призначенням. Зміна конструкцій, переобладнання складсько-торговельного приміщення, установка та експлуатація допоміжних приладів опалення, кондиціювання здійснюється виключно за письмовим дозволом позивача, відповідно до тарифів, встановлених внутрішніми документами позивача (п/п 2.2.6. п. 2.2. договору);

- відповідач зобов`язаний звільнити складсько-торговельне приміщення протягом 10 календарних днів, з моменту розірвання договору (п/п 2.2.7. п. 2.2. договору);

- відповідач зобов`язаний надати позивачу доступ до складсько-торговельного приміщення за першою вимогою (п/п 2.2.8. п. 2.2. договору);

- складсько-торговельне приміщення підлягає обов`язковому страхуванню відповідачем від ризиків діяльності відповідача перед третіми особами (п/п 2.2.10. п. 2.2. договору);

- позивач має право вимагати від відповідача та допущених нею осіб розкриття складсько-торговельних приміщень та пред`явлення пропусків (п/п 2.3.3. п. 2.3. договору);

- відповідач має право здійснювати оптову торговельну діяльність з використанням складсько-торговельного приміщення, не виходячи за межі прав та обов`язків, встановлених договором та з дотриманням чинного законодавства України (п/п 2.4.1. п. 2.4. договору).

Здійснивши ґрунтовний аналіз наданого позивачем договору № С1-23-2019 від 21.01.2019, суд виснує, що умовами останнього передбачено безоплатну передачу складсько-торговельного приміщення відповідачу, оскільки договір взагалі не містить умов щодо оплатності саме за користування приміщенням.

Водночас слід констатувати, що доказів фактичної передачі складсько-торговельного приміщення відповідачу (акту приймання-передачі) матеріали справи не містять.

Договором передбачена лише оплата послуг за обслуговування складсько-торговельного приміщення та послуг щодо здійснення вантажно-розвантажувальних робіт згідно тарифів, які встановлюються позивачем (п. 3.1. договору).

Предметом позову є стягнення з відповідача 106 800,00 грн заборгованості за обслуговування складсько-торговельного приміщення С1-23, 5 994,06 грн 3% річних та 17 223,50 грн інфляційних втрат, нарахованих позивачем за прострочення сплати послуг відповідачем, а також 481,57 грн заборгованості за спожиту відповідачем електроенергію.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому загальне правило ст. 903 ЦК передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання. Тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг (аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 911/27/21).

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, стверджування позивачем обставин щодо споживання відповідачем відповідних послуг на заявлену суму покладає на позивача тягар доказування факту та розміру спожитих відповідачем відповідних послуг у заявлених у спірних правовідносинах періодах.

Позивач підтверджує факт надання послуг копією Договору № С1-23/2019 про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № С1-23, копією бухгалтерської довідки від 13.02.2023 про заборгованість ОСОБА_1 та карткою рахунку № 361 з випискою нарахувань та сплати наданих послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи належних, допустимих та вірогідних доказів надання відповідачу послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення (актів приймання-передачі наданих послуг за заявлені періоди, виставлених рахунків за надані послуги відповідачу тощо), як і не надано доказів споживання саме відповідачем електричної енергії.

У зв`язку з недоведеністю позивачем факту надання відповідних послуг, позовні вимоги про стягнення з відповідача 106 800,00 грн основного боргу та 481,57 грн заборгованості за спожиту електроенергію задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача 5 994,06 грн 3% річних, 17 223,50 грн інфляційних втрат, які у даному випадку є похідними від позовних вимог про стягнення суми основного боргу за договором.

Доводи позивача про часткову оплату відповідачем заборгованості за березень 2022 р. у розмірі 3 000,00 грн, що на переконання позивача свідчить визнання відповідачем заборгованості, суд розцінює критично, оскільки інший розмір заборгованості за період березень 2023 р. позивачем не доведено належними, допустимими та вірогідними доказами, про що судом вже було зазначено раніше по тексту рішення.

Це ж саме стосується і сплати відповідачем у якості відшкодування за електроенергію (платіж від 23.12.2021 у розмірі 250,00 грн). Інший розмір заборгованості по відшкодуванню витрат на електроенергію позивачем не доведено, а здійснена відповідачем 23.12.2021 оплата електроенергії не свідчить про споживання електроенергії на заявлену до стягнення суму. Протилежного позивач не довів. Крім того, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять передбаченого п/п 2.2.3. п. 2.2. договору двостороннього акту, який міг би свідчити про фактичний допуск відповідача до складсько-торговельного приміщення та, відповідно, споживання саме ним електроенергії.

Доводів позивача про ненадходження від відповідача звернень або зауважень з приводу невиконання умов договору з боку ДП «ТВК» недостатньо, аби вважати доведеним факт надання послуг за договором.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив, що на підставі договору № С1-23/2019 від 21.01.2019, правомірність якого презюмується відповідно до ст. 204 ЦК України, між сторонами виникли правовідносини, притаманні для ряду договорів, зокрема для договору про надання послуг. При цьому доказів надання послуг та доказів споживання саме відповідачем електричної енергії матеріали справи не містять, з огляду на що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Слід також зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р. (заява № 4909/04), відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРШІИВ:

1. У задоволенні позову Державного підприємства «ТВК» (67806, Одеська обл., Одеський район, смт Авангард, вул. Базова, буд. 21; ) до Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення 130 499,13 грн відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 15 серпня 2024 р. Повний текст рішення складено та підписано 20 серпня 2024 р.

Суддя Р.В. Волков