СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Харків Справа № 922/479/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Ламанової А.В.,

за участю представників сторін:

від прокуратури (апелянта): Ногіна О.М., посвідчення від 01.03.2023;

від відповідача-1: не з`явилися;

від відповідача-2: не з`явилися;

розглянувши апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх. №1481 Х/2),

на рішення Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 (повний текст складено 03.06.2024) у справі №922/479/24 (суддя Калініченко Н.В.),

за позовом керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області,

до відповідачів:

1) Височанської селищної ради, с-ще Високий, Харківський район, Харківська область,

2) Фізичної особи-підприємця Яковенко Яніни Вадимівни, смт Бабаї, Харківський район, Харківська область,

про визнання недійсним договору оренди та повернення нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідачів - Височанської селищної ради та Фізичної особи-підприємця Яковенко Яніни Вадимівни, у якому просив:

- визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення №18 від 01.11.2015 (зі змінами відповідно до додаткових угод №1 від 01.02.2016, №2 від 02.07.2018, №3 від 01.10.2018, №4 від 01.09.2022), укладений між Бабаївською селищною радою (правонаступник - Височанська селищна рада) та ФОП Яковенко Я.В.;

- зобов`язати ФОП Яковенко Я.В. повернути торгівельний павільйон площею 30,8 м.кв., розташований за адресою: 62403, Харківська область, Харківський район, с-ще Бабаї, вул. 1-го Травня 37-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 251).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що при укладенні договору оренди №18 від 01.11.2015, за яким передано в оренду нежитлові будівлі торгівельних павільйонів літ. "А-1", літ. "В" за адресою; вул. 1-го Травня, смт Бабаї, Харківського району, Харківської області, сторонами не було дотримано вимог законодавства, визначених ст.ст. 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме - передача комунального майна в оренду відбулася без проведення конкурсу і попередньої оцінки орендованого майна.

Прокурор вважає, що оскільки оспорюваний договір оренди був укладений між Бабаївською селищною радою та ФОП Яковенко Я.В. з порушенням вимог законодавства, тому такий правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 у справі №922/479/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтовано посиланнями на норми ст.ст. 15, 16, 203, 215, 256, 257, 267, 261 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-ХІІ, п.п. 1, 2 Методики оцінки об`єктів, затвердженої постановою Кабміну Міністрів України №629 від 10.08.1995, застосовуючи які суд першої інстанції дійшов наступних висновків:

- зі змісту листа Височанської селищної ради №03-09/2220 від 24.10.2023 вбачається, що право оренди було надано ФОП Яковенко Я.В. поза межами конкурсної процедури, оскільки було подано лише одну заяву, що не суперечило вимогам чинного на той час законодавству, яке допускало передання в оренду нерухомого майна, якщо подано лише одну заяву, а будь-яких інших доказів на підтвердження відсутності публікації про надання в оренду об`єкта прокурором до матеріалів справи не надано;

- законодавством чітко встановлено обов`язок проведення оцінки об`єкта оренди перед його переданням в оренду (укладенням договору), тоді як, аналізуючи умови спірного договору оренди, судом встановлено, що в порушення п.п. 1, 2 Методики №629 від 10.08.1995 такої оцінки проведено не було, що є грубим порушенням вимог вищезазначеного законодавства;

- разом з цим, суд врахував, що в ході розгляду справи відповідачем-1 заявлено про застосування позовної давності; з матеріалів справи вбачається, що предметом позову по цій справі є, зокрема вимога про визнання недійсним договору оренди, який укладений 01.11.2015, проте позов поданий прокурором до суд лише 15.02.2024, тобто майже через 9 років; суд відхилив посилання прокурора в якості обґрунтування поважності причин пропуску на те, що він довідався про порушення інтересів держави тільки 19.10.2023 - з моменту надходження звернення депутата Височанської селищної ради, оскільки це не є поважною причиною пропуску; з огляду на наявність заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку, що прокурором було пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог відмовлено на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України;

- крім того, як окрему та самостійну підставу для відмови у позові суд вказав про неналежність відповідача-2 у справі, оскільки прокурором визначено в якості відповідача Яковенко Я.В. зі статусом ФОП, тоді як відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статус Яковенко Я.В. як ФОП припинено 22.01.2018.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 у справі №922/479/24 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність порушень законодавства щодо передання спірного об`єкту нерухомості в оренду ФОП Яковенко Я.В. поза межами конкурсної процедури. За твердженням прокурора, до матеріалів справи відповідачем-1 надано лише лист Височанської селищної ради від 24.10.2023 з інформацією про те, що текст оголошення про намір передати в оренду торгівельні павільйони літ. "А-1", літ. "В" за адресою; АДРЕСА_1 , не зберігся у зв`язку із значним спливом часу. В той же час, відповідачем-1 не було надано будь-яких відомостей або копій документів на підтвердження розміщення в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавця оголошення про намір передати в оренду спірні торгівельні павільйони селищною радою.

Прокурор стверджує, що вказане оголошення має зберігатися в орендній справі, як підстава прийняття рішення про укладення договору оренди без проведення конкурсної процедури за відсутності інших учасників, позаяк за вимогами Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12.04.2012 №578/5 (п. 1047), документи (договори, угоди, акти) про приймання і здавання будівель, приміщень в оренду мають зберігатися протягом 5 років після закінчення строку дії договору. У зв`язку з тим, що договір оренди від 01.11.2015 на даний час є діючим, тому такі документи мають зберігатися у Височанської селищної ради, однак ані до органів прокуратури, ані до суду надані не були.

Крім того, апелянт вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що прокурор звернувся з пропуском строку позовної давності та не довів наявності поважних причин пропуску такого строку, зважаючи на те, що строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право, а саме з 19.10.2023 - з моменту надходження до прокуратури звернення депутата Височанської селищної ради Харківського району Міщенка В.М.

Прокурор доводить, що він не був та не міг бути обізнаним про існування спірного договору оренди, з огляду на те, що: (1) відповідачі або будь-які інші особи не повідомляли Харківську окружну прокуратуру про укладення спірного договору оренди; (2) у зв`язку з укладенням спірного договору на строк до трьох років, право користування за ним не підлягало державній реєстрації, а тому прокурор не мав можливості виявити відомості про вказаний договір з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; (3) відсутня будь-яка загальнодоступна система, у якій було б зосереджено відомості про договори оренди комунального майна, укладені органами місцевого самоврядування, та з якої можливо було б встановити факт порушення вимог законодавства під час їх укладення.

З огляду на те, що об`єктивна можливість встановити порушення законодавства у зв`язку з укладенням договору оренди від 01.11.2015 виникла у прокурора лише з 19.10.2023, а саме, з моменту надходження звернення депутата Височанської селищної ради Харківського району Міщенка В.М. до Харківської окружної прокуратури, відтак, у даному випадку причини пропуску прокурором позовної давності підлягають визнанню судом поважними та порушене право підлягає захисту.

Щодо висновків місцевого суду про неналежне визначення прокурором відповідача-2, то відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (станом на час звернення до суду позовом), Яковенко Я.В. має статус фізичної особи-підприємця (дата запису: 01.12.2022; номер запису: 000083853). Тобто, як на момент укладення спірного договору, так і на момент звернення прокурора до суду Яковенко Я.В. має статус ФОП. При цьому, спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням сторонами господарської діяльності, суб`єктний склад сторін правочину - селищна рада (юридична особа) та ФОП. Тобто, за своїм змістом спірні правовідносини мають господарський характер.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Россолов В.В., суддя Фоміна В.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.06.2024 (з урахуванням ухвали від 09.07.2024) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 у справі №922/479/24; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень; призначено розгляд апеляційної скарги у справі №922/479/24 на 08.08.2024 об 11:00 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, просп. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №105.

04.07.2024 до Східного апеляційного господарського суду від ФОП Яковенко Я.В. надійшли письмові пояснення по справі, в яких відповідач-2 заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2024, у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В. та відставкою судді Фоміної В.О., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 08.08.2024 присутня прокурор (апелянт) підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Уповноважені представники відповідачів у судове засідання 08.08.2024 не з`явилися; про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги всі сторони повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників відповідачів, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутньої у судовому засіданні прокурора (апелянта), судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Бабаївської селищної ради Харківського району від 17.11.2015 надано в оренду ФОП Яковенко Яніні Вадимівні нежитлове приміщення, яке перебуває у комунальній власності, а саме: два торгівельних павільйони площею 33,857 м.кв. та 8,28 м.кв. (всього 42,137 м.кв.) за адресою: сел. Бабаї, вул. 1 Травня № 37-Б з 01.11.2015 для здійснення підприємницької діяльності в сфері роздрібної торгівлі продовольчими товарами.

01.11.2015 між Бабаївською селищною радою та ФОП Яковенко Я.В. укладено договір оренди №18 нежитлової будівлі торгівельних павільйонів літ. "А-1", літ. "В" за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - договір).

За умовами п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування два торгівельних павільйони площею 33,857 м.кв. та 8,28 м.кв. (всього 42,137 м.кв.) за адресою: сел. Бабаї, вул. 1 Травня № 37-Б.

Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців (п. 9.1. Договору).

На підставі акту приймання-передавання орендованого майна від 01.11.2015 Бабаївська селищна рада Харківського району передала, а ФОП Яковенко Я.В. прийняла в строкове платне користування два торгівельних павільйони за вищевказаним договором.

У подальшому, договір оренди був пролонгований шляхом укладення додаткових угод № 1 від 01.02.2016, № 2 від 02.07.2018, № 3 від 01.10.2018, № 4 від 01.09.2022.

Звертаючись до господарського суду з позовом у цій справі прокурор зазначив, що договір оренди разом із додатковими угодами до нього підлягає визнанню недійсним, а орендоване нерухоме майно - поверненню орендодавцю, зважаючи на те, що законодавцем на момент виникнення спірних правовідносин чітко визначено конкурентну спрямованість передачі комунального майна у користування в більш економічно вигідний спосіб, який включав обов`язкове оприлюднення орендодавцем наміру передати індивідуально визначене комунальне майно в оренду та отримання пропозицій від інших, відмінних від заявника, осіб і, як наслідок, застосування процедури аукціону із продажу права оренди на об`єкт нерухомості, що зумовлює більшу наповнюваність бюджету та забезпечує раціональне та ефективне використання комунального майна.

Прокурор вказує, що Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (абз. 3 ст. 5 і ч. ч. 1, 4 ст. 9 цього Закону) врегульовано алгоритм дій при передачі в оренду комунального майна, відповідного до якого фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, орендодавцеві, яким для об`єктів комунальної власності є відповідний орган місцевого самоврядування.

В свою чергу, Харківською окружною прокуратурою на адресу Височанської селищної ради направлено запит від 23.10.2023 з вимогою про надання інформації та копії документів на підтвердження розміщення в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавця оголошення про намір передати в оренду торгівельні павільйони літ. "А-1", літ. "В" за адресою; вул. 1-го Травня, смт Бабаї, Харківського району, Харківської області.

У відповідь на вказаний запит прокуратурою отримано лист Височанської селищної ради №03-09/2220 від 24.10.2023, яким повідомлено про те, що текст оголошення про намір передати в оренду торгівельні павільйони літ. "А-1", літ. "В" за адресою; вул. 1-го Травня, смт Бабаї, Харківського району, Харківської області не зберігся у зв`язку із значним спливом часу.

Будь-яких інших відомостей або копій документів на підтвердження розміщення в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавця оголошення про намір передати в оренду спірні торгівельні павільйони селищною радою не надано.

Крім того, прокурор посилається на обов`язковість проведення оцінки нерухомого майна перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди, що передбачено ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ (в редакції на моменту укладання договору), а також п.п. 1, 2 Методики оцінки об`єктів оренди, що затверджена постановою КМУ № 629 від 10.08.1995.

Водночас, у вищевказаному листі Височанської селищної ради від 24.10.2023 будь-яких відомостей про проведення незалежної оцінки об`єкта оренди та розрахунку на його основі орендної плати у договорі оренди від 01.11.2015 на запит прокурора не надано.

При цьому, у спірному договорі оренди від 01.11.2015 також відсутні будь-які відомості щодо вартості об`єкта оренди.

Наведене, на думку прокурора, свідчить про те, що при укладенні зазначеного договору оренди, а саме при визначенні розміру орендної плати, оцінка вартості орендованого майна його сторонами, всупереч вимогам ст. 11 Закону 2269-XII, не проводилась, тобто при укладенні спірного договору сторонами не дотримано вимог законодавства, визначених ст. 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Прокурор вважає, що оскільки договір оренди №18 від 01.11.2015, за яким передано в оренду нежитлові будівлі торгівельних павільйонів літ. "А-1", літ. "В" за адресою; АДРЕСА_1 , був укладений між Бабаївською селищною радою та ФОП Яковенко Я.В. з порушенням вимог ст.ст. 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме - передання комунального майна в оренду відбулося без проведення конкурсу і попередньої оцінки орендованого майна, тому такий правочин, на підставі приписів ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним.

Відносно належності 1-го відповідача - Височанської селищної ради, прокурор зазначає, що рішенням І сесії Височанської селищної ради VIII скликання від 08.12.2020 було розпочато реорганізацію Бабаївської селищної ради шляхом приєднання до Височанської селищної ради, у зв`язку з чим Бабаївська селищна рада припинила свою діяльність, а належним відповідачем за цим позовом є Височанська селищна рада Харківського району.

В свою чергу, відповідачі не погодилися з такими доводами прокурора, зазначивши при цьому про те, що передача в оренду нерухомого майна комунальної власності відбулася з дотриманням вимог чинного на той час законодавства - без проведення конкурсу у зв`язку з тим, що було подано лише одну заявку від ФОП Яковенко Я.В. При цьому, орендна плата за договором оренди була встановлена на підставі п. 5 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна Бабаївської селищної ради, затвердженої рішенням 30 сесії 6 скликання Бабаївської селищної ради від 07.10.2014 на підставі договірних відносин, у розмірі 400,00грн на місяць, з подальшим щомісячним коригуванням з урахуванням індексів інфляції.

В ході розгляду справи, 02.04.2024 до суду першої інстанції від 1-го відповідача, Височанської селищної ради, надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском прокурором позовної давності.

Як вже зазначалося, за результатами розгляду позовних вимог Господарським судом Харківської області 27.05.2024 ухвалено оскаржуване рішення у справі №922/479/24, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість доводів прокурора щодо порушення вимог закону при укладанні договору, зокрема, про відсутність проведеної оцінки нерухомого майна комунальної власності перед передачею його в оренду, що є грубим порушенням вимог законодавства. У той же час, суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску прокурором трирічного строку позовної давності, який обраховується від дати укладання договору оренди.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю правових висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави суді, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Зі змісту положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 22.11.2021 у справі №917/564/21, від 14.12.2021 у справі №916/1978/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 вкотре зазначила, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/282/19, від 09.02.2021 у справі №910/13730/19, від 22.11.2021 у справі №917/564/21.

Згідно ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст.18-1 цього Закону).

Крім цього, ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплено основні принципи місцевого самоврядування, серед яких, зокрема, поєднання місцевих і державних інтересів.

Таким чином, інтереси держави у даному випадку збігаються з інтересами жителів територіальної громади.

Порушення законодавства України, що стосуються коштів місцевого бюджету підриває матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає шкоди інтересам держави всупереч ст. 7 Конституції України, відповідно до якої в Україні визнається та гарантується місцеве самоврядування. Неналежне та нераціональне, з порушенням Закону використання бюджетних коштів є порушенням інтересів держави щодо забезпечень фінансової підтримки місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зазначила, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи органу місцевого самоврядування про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом, сам факт відсутності звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Тому, наведене утворює собою передбачений вимогами Конституції України та Закону України "Про прокуратуру" винятковий випадок, за якого порушення відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженими органами функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.

Прямий інтерес держави полягає у неухильному дотриманні учасниками орендних правовідносин - орендодавцем (органом місцевого саморядування) та орендарем (суб`єктом приватного права) встановлених Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вимог для досягнення найбільш вигідних умов (отримання максимального економічного ефекту) для держави в особі жителів територіальної громади при наданні майна в оренду.

Харківською окружною прокуратурою скеровано адресу Височанської селищної ради запит від 23.10.2023 з вимогою про надання інформації та копії документів на підтвердження розміщення в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавця оголошення про намір передати в оренду торгівельні павільйони літ. "А-1", літ. "В" за адресою; вул. 1-го Травня, смт Бабаї, Харківського району, Харківської області.

Відповідно до інформації Височанської селищної ради, викладеної у листі №03-09/2220 від 24.10.2023, текст оголошення про намір передати в оренду торгівельні павільйони літ. "А-1", літ. "В" за адресою; вул. 1-го Травня, смт Бабаї, Харківського району, Харківської області не зберігся у зв`язку із значним спливом часу. Відомостей про проведення незалежної оцінки об`єкта оренди та розрахунку на його основі орендної плати у договорі оренди від 01.11.2015 на запит прокурора не надано.

При цьому, Височанська селищна рада є органом, який мав дотримуватися вимог законодавства, та виступає у даній справі відповідачем, як одна із сторін укладеного договору. За таких обставин, даний позов заявлено прокурором самостійно, що виключає необхідність повідомлення органу в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на зазначене суд першої інстанції вірно установив, що прокурором дотримано вимоги ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому наявні підстави для представництва інтересів держави прокуратурою в суді.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання правочину недійсним.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 180 ГК України істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності станом на момент укладення договору оренди №18 від 01.11.2015 були врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Державну політику у сфері оренди здійснюють, зокрема: органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Статтею 3 цього ж Закону визначено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Щодо твердження прокурора про порушення порядку укладення договору оренди державного майна, визначеного ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок укладення договору оренди унормовано ст. 9 Закону, який передбачає:

Фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у ст. 5 цього Закону (ч. 1 ст. 9 Закону).

Органи, уповноважені управляти майном, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, розглядають подані матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після надходження матеріалів повідомляють підприємство про своє рішення (надання дозволу щодо укладення договору оренди або відмову) (ч. 3 ст. 9 Закону).

Орендодавець протягом п`яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника.

Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна.

Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об`єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди (ч. 4 ст. 9 Закону).

Порядок проведення конкурсу визначається: Кабінетом Міністрів України - для об`єктів, що перебувають у державній власності; органами, визначеними Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об`єктів, що перебувають у комунальній власності (ч. 6 ст. 9 Закону)

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" істотними умови договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства судова колегія зазначає, що направленість Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції від 10.04.1992 №2269-XII передбачає конкуренцію серед потенційних орендарів для досягнення найбільш вигідних умов для держави при наданні майна в оренду.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що на підтвердження обставини відсутності публікації прокурор надав лист Височанської селищної ради №03-09/2220 від 24.10.2023, з якого вбачається, що текст оголошення Бабаївської селищної ради в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайті про намір передати в оренду спірний об`єкт не зберігся у зв`язку зі значним спливом часу. При цьому, проведення конкурсу на право оренди спірного об`єкту не здійснювалося у зв`язку з тим, що було подано лише одну заяву від ФОП Яковенко Я.В.

Таким чином, з наданого прокурором доказу слідує, що передача Бабаївською селищною радою, як орендодавцем, та отримання ФОП Яковенко Я.В., як орендарем, майна комунальної власності в оренду за договором №18 від 01.11.2015 відбулось без проведення аукціону або конкурсу, що повністю відповідало вимогам чинного на момент укладення відповідного договору законодавства. Конкурс не було проведено з тих підстав, що було подано лише одну заяву ФОП Яковенко Я.В. на оренду відповідного майна.

Отже, як обґрунтовано встановлено місцевим судом, цей лист підтверджує, що право оренди було надано ФОП Яковенко Я.В. поза межами конкурсної процедури, адже було подано лише одну заяву ФОП Яковенко Я.В. В свою чергу, чинне на той час законодавство допускало передання в оренду нерухомого майна, якщо подано лише одну заяву.

Будь-яких інших доказів, з яких можливо було встановити відсутність публікації про надання в оренду об`єкта, прокурором до суду не надано та в матеріалах справи такі докази відсутні.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що саме відповідачем не було надано доказів на підтвердження розміщення в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавця оголошення про намір передати в оренду спірні торгівельні павільйони селищною радою. Тоді як вказані докази повинні зберігатися саме у Височанської селищної ради як правонаступника попереднього орендодавця - Бабаївської селищної ради.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи скаржника, з огляду на таке.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Колегія суддів зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Отже, сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що у даному випадку саме прокурор, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору оренди, має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а не відповідач повинен доводити правомірність договору. Тобто, обов`язок доказування обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору, покладається на прокурора. При цьому, враховувати необхідно саме підстави заявленого позивачем позову.

Відповідно до ч. 8. ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції від 10.04.1992 №2269-XII у разі відмови в укладенні договору оренди, а також неодержання відповіді у встановлений термін заінтересовані особи мають право звернутися за захистом своїх інтересів до суду.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурором не було доведено у суді першої та апеляційної інстанції належними доказами факт існування будь-яких інших заяв, окрім ФОП Яковенко Я.В., щодо оренди вищевказаного майна.

Проте, як вже вказувалося раніше, Височанська селищна рада у своєму листі №03-09/2220 від 24.10.2023 зазначила, що у зв`язку з відсутністю інших претендентів на оренду спірного нерухомого майна, конкурс на право оренди відповідачем не проводився.

В свою чергу, жодних доказів на спростовування вищенаведених обставин прокурором до справи не надано.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про недоведеність прокурором порушень вимог законодавства щодо передання спірного об`єкта ФОП Яковенко Я.В. поза межами конкурсної процедури, оскільки прокурором не надано суду жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження відсутності публікації в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайті орендодавця оголошення про намір передати майно в оренду.

Відносно доводів прокурора щодо непроведення оцінки об`єкту оренди, колегія суддів виходить з наступного.

Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах (ч. 2 ст. 19 цього Закону).

Одним з механізмів забезпечення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду є обов`язкова оцінка об`єкта оренди.

Статтею 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995 затверджена Методика оцінки об`єктів оренди, пунктом 1 якої встановлено, що відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, що передається в оренду, в тому числі нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень).

Відповідно до вимог п. 2 Методики оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою, з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку, для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Передбачені цією Методикою послуги з проведення незалежної оцінки об`єкта оренди (активів, що входять до складу об`єкта оренди) та аудиторської перевірки об`єкта оренди оплачує орендар.

Результати незалежної оцінки є чинними протягом шести місяців від дати оцінки, якщо інший строк не передбачений у звіті щодо незалежної оцінки.

Пунктом 3 Методики визначено, що у цій Методиці поняття "оцінка", "незалежна оцінка", "дата оцінки", "оцінювач", "договір на проведення оцінки майна" вживаються у значеннях, наведених у Законі України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність України".

Випадки обов`язкового проведення оцінки майна встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку оренди майна, що є у комунальній власності.

Пунктом 19 Методики визначено, що в разі оренди нерухомого або іншого індивідуально визначеного майна здійснюється його незалежна оцінка. У разі передачі в оренду нерухомого майна, орендодавцем якого є орган, визначений пп. "а" - "в" ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", звіт про незалежну оцінку рецензується і за наявності позитивного загального висновку рецензента про відповідність такого звіту вимогам нормативно-правових актів з питань проведення

Суд першої інстанції правильно вказав, що законодавством чітко встановлено обов`язок проведення оцінки об`єкта оренди перед його переданням в оренду (укладенням договору).

Однак, як вбачається із змісту договору оренди №18 від 01.11.2015, а також з матеріалів справи, орендодавцем при передачі нерухомого майна комунальної власності в оренду такої оцінки проведено не було, що є грубим порушенням вимог вищезазначеного законодавства.

Наведене свідчить про те, що сторони при укладенні спірного правочину належним чином не досягли згоди щодо вартості об`єкта оренди та розміру орендної плати, яка була б визначена з урахуванням чинного (діючого) звіту про незалежну оцінку, як обов`язкових істотних умов, визначених законодавцем у договорах вказаної категорії, що свідчить про невідповідність такого договору вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи недодержання Бабаївською селищною радою (правонаступником якої є Височанська селищна рада) та ФОП Яковенко Я.В. в момент укладення договору оренди №18 від 01.11.2015 вимог, визначених нормами ч. 1 ст. 10, ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", непроведення та незатвердження незалежної оцінки майна, як наслідок визначення в договорі орендної плати, яка не відповідає встановленим вимогам, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що договір оренди №18 від 01.11.2015 суперечить вимогам законодавства України, що діяло на момент його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 ст. 208 ГК України встановлено, що у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернуте одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

За встановлених обставин справи та вищенаведених приписів законодавства, позовні вимоги прокурора про визнання договору недійсним та зобов`язання ФОП Яковенко Я.В. повернути майно є законним та обґрунтованими, оскільки сторонами не було дотримано вимог законодавства в момент вчинення правочину, тобто не проведено оцінку спірного об`єкта.

Разом з цим, як вже зазначалося раніше, відповідачем-1 в ході розгляду справи судом першої інстанції було заявлено про пропуск прокурором позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Що стосується заяви Височанської селищної ради про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог керівника Харківської окружної прокуратури у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Згідно із ст. 260, ч. 3 ст. 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 257 ЦК України).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, а саме коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Для правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018р. у справі №910/18560/16 викладено правову позицію, відповідно до якої якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №10/5026/995/2012 Верховний суд висловив позицію, що за змістом ст. 256 ЦК України (поняття позовної давності) позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що і в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову по цій справі є вимога про визнання недійсним договору оренди №18, укладеного 01.11.2015.

Позов поданий прокурором до суду лише 15.02.2024, тобто з пропуском трирічного строку, встановленого нормами ст. 257 ГПК України.

При цьому цей строк закінчився до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) " від 30.03.2020, яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено п. 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

В матеріалах справи також відсутні докази переривання або зупинення строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору були відсутні, оскільки прокурором пропущений трирічний строк на звернення до суду з позовом і висновок про відмову у позові ґрунтується на нормах ст.ст. 261, 257, 267 ЦК України.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на неврахування судом першої інстанції того, що він не був та не міг бути обізнаним про існування спірного договору оренди, а об`єктивна можливість встановити порушення законодавства у зв`язку з укладенням договору оренди виникла у прокурора лише з 19.10.2023 - з моменту надходження звернення депутата Височанської селищної ради Харківського району Міщенка В.М. до Харківської окружної прокуратури, відтак, у даному випадку причини пропуску прокурором позовної давності підлягають визнанню судом поважними та порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів відхиляє наведені доводи апеляційної скарги прокурора, виходячи з наступного.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково, а саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади (подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц, від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц міститься висновок про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Цей висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17.10.2018 у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18). Зокрема, як наголошено у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Таким чином, навіть у разі, коли прокурор звертається до суду не як самостійний позивач, а в інтересах повноважного органу, якщо прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про порушення прав раніше такого органу, строк позовної давності починає обрахуватись саме з такого моменту.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач (у даному випадку прокурор) повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. При цьому, держава в такому випадку може нести ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 06.06.2018 по справі №348/1237/15-ц, від 10.05.2018 року по справі №914/1708/17).

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Як встановлено з матеріалів справи та вже зазначлося у цій постанові, позов про визнання недійсним договору оренди від 01.11.2015 та зобов`язання орендаря повернути майно орендодавцю прокурором подано 15.02.2024, - тобто майже через 8 років та 4 місяці з моменту укладення відповідного договору оренди.

В обґрунтування поважності причин пропуску встановленої ст. 257 ЦК України трирічної позовної давності прокурор посилається те, що він дізнався про порушені права держави лише 19.10.2023 - з моменту надходження звернення депутата Височанської селищної ради Харківського району Міщенка В.М.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту норм Цивільного кодексу України, якими врегульовано позовну давність, та правової позиції Верховного Суду щодо їх застосування, позивач (у даному випадку прокурор) має не лише вказати, коли йому фактично стало відомо про порушене право, але й довести неможливість дізнатися про вказане порушення раніше зазначеної ним дати.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції на час укладення договору оренди від 01.11.2015) визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що про порушення вимог законодавства під час у зв`язку з укладенням договору оренди від 01.11.2015 він дізнався лише з 19.10.2023, а саме, з моменту надходження звернення депутата Височанської селищної ради Харківського району Міщенка В.М., а до цього часу він не був та не міг бути обізнаним про існування спірного договору оренди, з огляду на те, що:

- відповідачі або будь-які інші особи не повідомляли Харківську окружну прокуратуру про укладення спірного договору оренди;

- у зв`язку з укладенням спірного договору на строк до трьох років, право користування за ним не підлягало державній реєстрації, а тому прокурор не мав можливості виявити відомості про вказаний договір з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- відсутня і будь-яка загальнодоступна система, у якій було б зосереджено відомості про договори оренди комунального майна, укладені органами місцевого самоврядування, та з якої можливо було б встановити факт порушення вимог законодавства під час їх укладення.

А тому, на думку прокурора, у даному випадку причини пропуску позовної давності підлягають визнанню судом поважними.

Колегія суддів зазначає, що системний аналіз положень Закону України "Про прокуратуру", який набрав чинності з 14.10.2014 та діяв на момент укладення договору оренди №18 від 01.11.2015, свідчить про те, що обсяг повноважень прокуратури зменшено порівняно із законом, який був чинним до 14.10.2014, зокрема, виключено функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів, у тому числі, органами місцевого самоврядування - у зв`язку з чим наказом Генерального прокурора від 31.12.2014 №159 скасовано накази Генерального прокурора від 07.11.2012 №3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів" та від 04.10.2011 №3/2гн "Про особливості організації діяльності органів прокуратури у сферах навколишнього природного середовища та земельних відносин" з метою приведення відомчих актів у відповідність з вимогами нового Закону України "Про прокуратуру".

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не вплинули на можливість прокурора своєчасно дізнатися про укладення договору оренди.

Так, за приписами ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на момент укладення договору оренди), виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Тобто, відповідно до змісту вищевказаної норми та практики її застосування, зокрема, щодо здійснення моніторингу законності розпорядження комунальним майном, прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", чинним з 14.10.2014, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.02.2020 у справі №911/2191/16.

З урахуванням наведеного, колегія суддів заначає, що прокуратура має повноваження систематично здійснювати моніторинг законності розпорядження органами місцевого самоврядування комунальним майном і у випадку виявлення порушень чинного законодавства направляти позови до суду.

Тобто, прокурор не був позбавлений права та можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", в редакції після 14.10.2014, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень (у даному випадку - Бабаївської селищної ради, а після 2020 року від правонаступника - Височанської селищної ради) необхідну для подання позову інформацію.

Будь-яких доказів ухилення Бабаївської селищної ради та / або правонаступника - Височанської селищної ради від надання такої інформації прокурору, матеріали справи не містять, натомість, у відповідь на запит прокуратури від 23.10.2023 Височанська селищна рада в короткий термін (на наступний день) направила лист №03-09/2220 від 24.10.2023 із викладенням відповідної інформації.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що прокурором не наведено жодних переконливих аргументів та не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду з відповідними позовом.

Подібні за змістом правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справах №922/239/22, №922/4169/19.

Таким чином, наявними у справи доказами підтверджується, що Держава в особі відповідного органу - прокуратури, могла дізнатися про наявні обставини саме з моменту укладення договору оренди від 01.11.2015, проте прокурором подано даний позов лише 15.02.2024, тобто через 8 років та 4 місяці з моменту укладення спірного договору оренди землі.

З огляду на викладене та беручи до уваги те, що матеріалами справи доведено обґрунтованість позовних вимог прокурора в частинні визнання спірного договору оренди недійсним, а також звернення прокурора з позовом з пропуском визначеного законом строку позовної давності, про що Височанською селищною радою, як відповідачем було зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, судова колегія, зважаючи на те, що прокурором не доведено наявності об`єктивних поважних причин пропуску звернення до суду за захистом прав та інтересів, дійшла висновку про обґрунтованість висновків місцевого суду щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання оспорюваного договору недійсним.

Щодо посилання місцевого суду на те, що прокурором неправильно визначено відповідача-2 у справі Яковенко Я.В. зі статусом ФОП, наведені як самостійна підстава для відмови у задоволенні позову, то колегія суддів в цій частині погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про їх помилковість, зважаючи на те, що за встановлених обставин у цій справі договір був укладений саме з ФОП Яковенко Я.В. та для здійснення нею підприємницької діяльності. Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час звернення прокура з позовом до суду Яковенко Я.В. має статус фізичної особи-підприємця (дата запису: 01.12.2022; номер запису: 000083853). При цьому, спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням сторонами господарської діяльності, суб`єктний склад сторін правочину - Бабаївська селищна рада (юридична особа) та ФОП. Тобто, за своїм змістом спірні правовідносини мають господарський характер, а тому прокурор правомірно визначив відповідача-2 саме у статусі ФОП.

Однак, зазначене помилкове посилання суду не призвело до неправильного вирішення справи по суті та не вплинуло на правильність висновку суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову саме у зв`язку з пропуском прокурором строку позовної давності.

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, оскільки доводи заявника апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 у справі №922/479/24 підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 у справі №922/479/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 27.05.2024 у справі №922/479/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.08.2024.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза