ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2024 Справа № 914/767/24

Суддя Господарського суду Львівської області З.П. Гоменюк, за участю секретаря судового засідання Мельник Б.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Львів

до відповідача ОСОБА_1 , м. Дрогобич, Львівська область

про стягнення штрафу та пені у розмірі 172000,00 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явися;

від відповідача: не з`явися.

ПРОЦЕС.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України до відповідача ОСОБА_1 про стягнення штрафу та пені у розмірі 172000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2024, справу N 914/767/24 передано на розгляд судді Гоменюк З.П.

Ухвалою від 27.03.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачеві встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали.

У межах наданого судом строку від позивача через систему «Електронний суд» (документ сформовано 08.04.2024) надійшло клопотання (вх.№9707/24 від 09.04.2024), в якому зазначено запитувані відомості.

Ухвалою суду від 12.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 15.05.2024.

Ухвалою від 15.05.2024, занесеною до протоколу судового засідання від 15.05.2024, суд відклав підготовче засідання на 29.05.2024.

15.05.2024 загальним відділом діловодства суду зареєстровано клопотання представника відповідача до доступ до матеріалів справи в електронному вигляді (вх.№13071/24).

15.05.2024 загальним відділом діловодства суду зареєстровано клопотання представника відповідача до ознайомлення з матеріалами справи (вх.№13060/24).

У підготовчому засідання 29.05.2024 оголошено перерву до 26.06.2024.

Ухвалою від 26.06.2024, занесеною до протоколу судового засідання від 26.06.2024, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.07.2024.

23.07.2024 через систему «Електронний суд» (документ сформовано 23.07.2024) від представника відповідача надійшло клопотання про розстрочення виконання рішення суду (вх.№2793/24). У згаданому клопотанні відповідач визнав заявлені позовні вимоги, а також долучив копію платіжної інструкції на суму 10000,00 грн про часткову сплату заборгованості.

24.07.2024 через загальний відділ діловодства суду представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№18788/24).

У судове засідання 24.07.2024 позивач не з`явився, явку повноваженого представника до суду не забезпечив. Додаткових заяв, клопотань, окрім тих, що містяться у матеріалах справи, до суду не скерував.

У судове засідання 24.07.2024 відповідач не з`явився, явку повноважного представник до суду не забезпечив. Додаткових заяв, клопотань, окрім тих, що містяться у матеріалах справи, до суду не скерував.

У судовому засіданні 24.07.2024 суд з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та безпосередньо дослідив докази. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, і вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

У судовому засіданні 24.07.2024 після повернення з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН.

Аргументи позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що відповідачем не сплачено штраф у розмірі 86000,00 грн, накладений рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.01.2021 року №63/1-р/к, справа №63/2-01-17-2019 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» за вчинення правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Окрім штрафу, позивач просить стягнути з відповідача 86000 грн пені за прострочення сплати штрафу на підставі ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Аргументи відповідача.

Відповідач проти задоволення позову не заперечив, відзиву на позовну заяву чи заяву про продовження строку для подання відзиву у встановлений ухвалою суду від 12.04.2024 року п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали не подав, поважності причин пропуску строку для подання відзиву або заяви про продовження встановленого судом строку для подання відзиву не навів, доказів на спростування обставин, наведених у позовній заяві, чи письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав.

У клопотанні про розстрочення виконання рішення (вх.№2793/24 від 23.07.2024) відповідач визнав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, а також частково сплатив заборгованість на суму 10000,00 грн.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до чинного законодавства України, враховуючи належне повідомлення сторін про судовий розгляд справи, неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та достатність доказів, які містяться у матеріалах справи для вирішення спору, суд дійшов висновку про можливість розгляду спору по суті.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.01.2021 року №63/1-р/к, справа №63/2-01-17-2019 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» визнано дії відповідача у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, передбачених пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (надалі - Рішення).

Зазначеним Рішенням Адміністративна колегія Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України визнала дії фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця Ляшенка Сергія Вадимовича , під час участі у процедурі закупівлі за предметом: код (55520000-1 Кейтерингові послуги) (надання послуг для організації харчування учнів), ідентифікатор закупівлі UA-2018-01-25-000320-c, замовником якої був Відділ освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, яке передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

Пунктом 2 Рішення на відповідача за порушення, вказане у п. 1 Рішення, накладено штраф у розмірі 43000,00 грн.

Також цим Рішенням визнано дії фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця Ляшенка Сергія Вадимовича , під час участі у процедурі закупівлі за предметом: код (55520000-1 Кейтерингові послуги) (надання послуг для організації харчування учнів) - надання послуг для організації харчування учнів 1-4 класів ЗОШ №2, 9, ідентифікатор закупівлі UA-2018-01-31-004150-c, Лот 1, замовником якої був Відділ освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, яке передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

За вище згадане порушення на відповідача накладено штраф у розмірі 43000,00 грн.

Загальна сума накладеного на відповідача штрафу згідно Рішення Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.01.2021 року №63/1-р/к, справа №63/2-01-17-2019 становить 86000,00 грн.

Рішення позивача від 28.01.2021 №63/1-р/к у справі №63/2-01-17-219 є законним та обов`язковим до виконання в силу ч. 2 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Листом з повідомленням від 02.02.2021 №63-02/535 позивач надіслав відповідачу витяг з Рішення

Реєстром №51 від 03.02.2021 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, списком №3137 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, поданих в Львів Поштамт, відстеженням поштового відправлення позивача з штрихкодовим ідентифікатором 545, згідного якого відповідач особисто отримав поштове повідомлення 09.02.2021 року з вимогою сплатити зазначений вище штраф у двомісячний строк з дня одержання Рішення.

Матеріали справи містять платіжну інструкцію 0.0..1 від 26.06.2024, згідно якої ОСОБА_1 здійснив платіж у розмірі 10000,00 грн із призначенням платежу: «адміністративні штрафи та інші санкції Рішення ЗМТВ АМКУ від 28.01.2021р. №63/1-р/к, №914/767/24; ОСОБА_1 ».

ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що отримана судом шляхом формування такого через систему «Електронний суд» та оформлений відповіддю №507357 від 25.03.2024, станом на момент звернення до суду з позовною заявою, який судом долучено до матеріалів справи, датою запису про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є 19.12.2017.

05.05.2021 року зареєстровано державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за власним рішенням. Відтак, судом встановлено, що підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинено 05.05.2021 року.

Згідно статті 51 та статті 52 Цивільного кодексу України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 13.02.2019 року у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18), від 05.06.2019 року у справі №904/1083/18 (провадження №12-249гс18).

Відповідно до пункту 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №922/3506/18 визначено, що відсутність у фізичної особи статусу підприємця не має правового значення для визначення юрисдикції спору, оскільки господарські суди розглядають справи у будь-яких спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України та його органів, незалежно від суб`єктного складу.

У частині третій статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року.

Згідно зі статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Частино 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з відповіді №507362 від 25.03.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої судом шляхом формування у системі «Електронний суд», ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на вище наведене, позов підлягає до розгляду Господарським судом Львівської області.

Відповідно до частин 2, 4 статті 18 Господарського кодексу України, державна політика у сфері економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності та захисту суб`єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції здійснюється уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Правила конкуренції та норми антимонопольного регулювання визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Згідно із частинами 3, 4 статті 19 Господарського кодексу України держава здійснює контроль і нагляд за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, зокрема у сфері монополізму та конкуренції з питань додержання антимонопольно-конкурентного законодавства. Органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

У статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

За змістом статті 6 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», адміністративні колегії Антимонопольного комітету України, державні уповноважені Антимонопольного комітету України, адміністративні колегії територіальних відділень Антимонопольного комітету України є органами Антимонопольного комітету України.

Законом України «Про Антимонопольний комітет України» у частині першій статті 19 визначено, про те, що органи Антимонопольного комітету України керуються лише законодавством про захист економічної конкуренції, яким в свою чергу встановлено особливі (спеціальні) строки давності для притягнення до відповідальності за порушення антиконкурентного законодавства органами Антимонопольного комітету України, які не є строками позовної давності, встановленими цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом. Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем, як уповноваженим державою органом, проводилася перевірка та контроль за дотриманням відповідачем вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час участі у процедурі електронних торгів із ідентифікатором закупівлі UA-2018-01-25-000320-с та UA-2018-01-31-004150-с.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», «Про державну допомогу суб`єктам господарювання», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

З огляду на це, на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про захист економічної конкуренції», який визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Статтею 25 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб`єктів господарювання Антимонопольний Комітет України, територіальні відділення Антимонопольного комітету України у зв`язку із порушенням законодавства про захист економічної конкуренції органами влади, юридичними чи фізичними особами подають заяви, позови, скарги до суду, в т. ч. про стягнення не сплачених у добровільному порядку штрафів та пені.

Відповідно до частини 7 статті 12-1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України приймається від імені територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Статтею 16 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що державний уповноважений Антимонопольного комітету України має повноваження, зокрема, звертатися до суду з позовами, заявами і скаргами у зв`язку із застосуванням законодавства про захист економічної конкуренції, а також із запитами щодо надання інформації про справи, що розглядаються цими судами відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу.

Штраф як адміністративно-господарська санкція це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності, а перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення (частини 1, 2 статті 241 Господарського кодексу України).

Пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії.

Антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів. Вчинення антиконкурентних узгоджених дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом (пункт 4 частини 2 статті 6 та частина 4 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

Статтею 51 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» рішення (витяг з нього за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, головою територіального відділення Антимонопольного комітету України інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі) органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб.

З матеріалів справи судом вбачається, що відповідач 09.02.2021 року особисто отримав копію Рішення, що належним чином підтверджує факт вручення 09.02.2021 року відповідачу Рішення позивача №63/1-р/к від 28.01.2021 року.

Рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов`язковими до виконання. Рішення та розпорядження органу Антимонопольного комітету України набирають чинності з дня їх прийняття (ч. 2 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

Згідно з частинами 3 та 8 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», рішення органів Антимонопольного комітету України може бути оскаржене до Господарського суду у двомісячний строк з дня його одержання.

На підставі вищенаведених обставин та норм Закону України «Про захист економічної конкуренції» суд зазначає проте, що останнім днем сплати відповідачем штрафів, що накладені згідно з Рішенням було 10.04.2021; двомісячного строку оскарження відповідачем Рішення до господарського суду було 10.04.2021.

У матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем штрафу у встановлений Законом строк., а також не надано доказів на підтвердження оскарження Рішення №63/1-р/к від 28.01.2021 року.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач порушив право позивача на своєчасне отримання встановленого Рішенням №63/1-р/к від 28.01.2021 штрафу у розмірі 86000,00 грн. Таке право позивача підлягає захисту у судовому порядку шляхом стягнення з відповідача 86000,00 грн штрафу.

Відповідно до ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України.

Зважаючи на те, що відповідач у встановлений законом строк штраф у розмірі 86000,00 грн не сплатив, у зв`язку з чим останньому було нараховано пеню за 67 днів, що обмежена розміром штрафу на підставі ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Частиною 7 статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, та пені органи Антимонопольного комітету України стягують штраф та пеню в судовому порядку (в редакції від 13.02.2020 року, чинній станом на момент прийняття Рішення).

Згідно з ч. ч. 8-9 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», протягом п`яти днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу. Суми стягнутих штрафів та пені зараховуються до державного бюджету.

Отже, відповідно до вищевказаних норм, позивач має право приймати рішення про визнання вчинення відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, який повинен бути сплачений відповідачем у двомісячний строк з дня отримання відповідного рішення, при цьому протягом п`яти днів з дня сплати штрафу відповідач зобов`язаний надіслати позивачу документи, що підтверджують сплату штрафу, рішення позивача є обов`язковим для виконання.

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про захист економічної конкуренції», суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.

Суд встановив, що відповідач, станом на час розгляду справи, штраф, накладений Рішенням, не сплатив.

З огляду на те, що штраф, накладений згідно з Рішенням, відповідачем не сплачений, зазначене Рішення не виконано, при цьому Рішення є чинним та обов`язковим до виконання, господарський суд, перевіривши правильність нарахування позивачем розміру пені (з урахуванням законодавчого обмеження її максимального розміру, за вирахуванням періодів оскарження спірного рішення), дійшов висновку щодо наявності підстав для з відповідача на користь позивача 86000,00 грн пені за період прострочення сплати штрафу з 11.04.2021 по 16.06.2021 рік.

Крім того, штраф у спірних правовідносинах є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу. Нарахування пені в даному випадку не є видом відповідальності за вчинене порушення антиконкурентного законодавства; вказані нарахування застосовані територіальним відділенням Антимонопольного комітету України на підставі Закону України «Про захист економічної конкуренції» та не пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням грошового зобов`язання або зобов`язання щодо сплати податків і зборів, а тому не належать до цивільних правовідносин (позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/4585/19, від 17.12.2020 у справі №910/1548/19).

Також необхідно враховувати, що Закон України «Про захист економічної конкуренції» не містить норм, які надавали б господарському суду право зменшувати розмір (а відтак і суму) стягуваних штрафу та/або пені (у разі їх правомірного нарахування) (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/20661/16, від 22.01.2019 у справі №915/304/18).

Щодо застосування абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону, у спорах про стягнення пені у зв`язку з невиконанням рішень органів АМК, існує стала судова практика, викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 №910/9272/18, від 04.07.2019 у справі №910/14288/18, від 22.01.2019 у справі №915/304/18, від 19.03.2019 у справі №904/3536/18, від 27.11.2018 у справі №910/4081/18, від 16.06.2022 у справі №917/530/21, від 10.10.2019 у справі №910/14537/18, від 13.02.2018 у справі №910/20661/16.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові від 26.12.2011 №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» (далі - Постанова №15), а також, у постанові Верховного Суду України №3-36гс13 від 24.12.2013, зазначено, що Закон України «Про захист економічної конкуренції», на підставі приписів якого нараховано штраф та пеню, визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин. Цей закон встановлює види, склад правопорушень законодавства про захист економічної конкуренції, заходи відповідальності, що застосовуються за їх вчинення, і процесуальні норми, що визначають порядок притягнення до відповідальності. Отже, даний закон не регулює цивільно-правових відносин.

Відповідно до пункту 22 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства», нарахування та стягнення пені, передбаченої ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», має обов`язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування і в зв`язку з цим не підпадає під ознаки адміністративно-господарських санкцій в розумінні статей 238, 239, 249 Господарського кодексу України, які застосовуються саме на підставі рішення уповноваженого на це органу. Тому під час таких нарахування та стягнення не застосовуються строки, про які йдеться у статті 250 названого Кодексу.

Матеріали справи містять платіжну інструкцію 0.0..1 від 26.06.2024, якою відповідач сплатив 10000,00 грн в рахунок погашення заборгованості за рішенням ЗМТВ АМКУ від 28.01.2021 №63/1-р/к.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджується факт визнання відповідачем існуючої заборгованості та добровільне здійснення часткової оплати у розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що відповідачем оплачено частково заборгованість перед позивачем у розмірі 10000,00 грн, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі стосовно позовної вимоги позивача до відповідача в частині про стягнення основного боргу у сумі 10000,00 грн згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмета спору у цій частині.

Згідно з ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Отже, загальна сума заборгованості становить 162000,00 грн у тому числі штраф у розмірі 76000,00 грн та пеня у розмірі 86000,00 грн.

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у даній справі.

Одночасно, суд вважає за потрібне зазначити щодо клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи (вх.№18788/24 від 24.07.2024).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що позивач та відповідач не позбавлені права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові, а не з`явлення у судове засіданні позивача та не забезпечення явки представника учасника справи, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду такої у судовому засіданні.

З огляду на те, що судом належним чином було повідомлено сторін про дату, час і місце судового засідання для розгляду справи по суті, що відкладено судом на 24.07.2024 року, суд не вбачав підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та здійснив розгляд справи №914/767/24 по суті 24.07.2024 з прийняттям відповідного рішення.

Щодо клопотання представника відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічне положення міститься і в ч. 1-2 ст. 18 та ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити та розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Положення ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі на подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

У поданому клопотанні представник відповідача покликається на те, що відповідач повністю визнає заявлені позовні вимоги у розмірі 172000,00 грн. Також, на виконання рішення від 28.01.2021 року №63/1-р/к, яке є підставою стягнення з відповідача заборгованості, що є предметом розгляду у цій справі, останнім було сплачено 10000,00 грн. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач не ухиляється від сплати штрафу та пені, останній просить суд розстрочити виконання судового рішення у цій справі.

Одночасно, представником відповідача зазначено про те, що ОСОБА_1 припинив здійснювати підприємницьку діяльність, а також припинив трудові відносини з Управлінням культури та розвитку туризму виконавчих органів Дрогобицької міської ради. З огляду на вище викладене, відповідач є безробітнім, а отже, позбавлений можливості здійснити оплату у повному обсязі одним платежем.

На підтвердження свої доводів, представник відповідача долучає до матеріалів справи довідку форми ОК-7 з Пенсійного фонду України.

У зв`язку зі скрутним фінансовим становищем, відповідач просить суд розстрочити виконання рішення на 12 місяців рівними частинами відповідно до графіку:

- до 25.08.2024 - 13500,00 грн та 3028,00 грн судового збору;

- до 25.09.2024 - 13500,00 грн;

- до 25.10.2024 - 13500,00 грн;

- до 25.11.2024 - 13500,00 грн;

- до 25.12.2024 - 13500,00 грн;

- до 25.01.2025 - 13500,00 грн;

- до 25.02.2025 - 13500,00 грн;

- до 25.03.2025 - 13500,00 грн;

- до 25.04.2025 - 13500,00 грн;

- до 25.05.2025 - 13500,00 грн;

- до 25.06.2025 - 13500,00 грн;

- до 25.07.2025 - 13500,00 грн.

Згідно з ч. 1, ч. 5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Приймаючи до уваги, що рішення у даній справі було ухвалено 24.07.2024, тому розстрочення виконання такого рішення можливе не довше ніж до 24.07.2025.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 у справі №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторив, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД», Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005, зазначено, що неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його або її користь, складає втручання у право на мирне володіння майном, яке викладено у першому параграфі ст.1 Протоколу №1 до Конвенції.

У рішенні у справі «Чіжов проти України» від 17.05.2005 Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії статті 6 Конвенції.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі №1-7/2013, є невід`ємною складовою права на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Розстрочка це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Таким чином, вирішуючи питання про розстрочку виконання судового рішення суд зважає на виняткові випадки, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Суд зауважує, що надання розстрочки виконання рішення є заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). За практикою Європейського Суду в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України»).

Отже, питання щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

У постанові Вищого господарського суду України від 10.04.2014 у справі №925/1408/13, вказано, що тяжке фінансове становище, відсутність обігових коштів та майна, яке можна було б реалізувати в рахунок погашення заборгованості не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для розстрочення виконання судового рішення, оскільки вказані обставини утворились внаслідок власної господарської діяльності відповідача, а не в силу якихось об`єктивних, незалежних від нього обставин.

З урахуванням викладеного, враховуючи фінансовий стан відповідача та матеріальні інтереси обох сторін, зважаючи на те, що виконання рішення суду у справі №914/767/24 одночасно і в повному обсязі матиме негативні наслідки для відповідача, зважаючи на те, що відповідач не має постійного доходу та на момент розгляду цієї справи є безробітним, зважаючи на те, що відповідачем повністю визнано заявлені позовні вимоги та здійснено часткове погашення заборгованості у розмірі 10000,00 грн, враховуючи загальновідомі обставин, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, що має негативний вплив на економіку країни, та ускладнює діяльність суб`єктів господарювання та населення України, а отже негативно впливає на сторін спору, суд дійшов висновку про достатню винятковість наведених обставин для застосування визначеної ст. 331 Господарського процесуального кодексу України процедури розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 24.07.2024 у справі №914/767/24 в частині стягнення 162000,00 грн боргу на 12 (дванадцять) місяців починаючи з серпня 2024 року по липень 2025 року зі сплатою заборгованості щомісячно відповідними рівними частками.

Суд також звертає увагу, що розстрочення виконання судового рішення у даному випадку не сприяє ухиленню від його виконання відповідачем, а навпаки надає можливість ефективно виконати судове рішення без понесення сторонами додаткових обтяжень при його виконанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

З аналізу викладених положень вбачається, що надання розстрочки виконання рішення суду в частині сплати судового збору може бути здійснено судом лише до ухвалення рішення по справі.

Отже, в частині заяви боржника щодо надання розстрочення виконання рішення суду в частині стягнення судового збору в сумі 3028,00 грн слід відмовити.

Відтак, суд вбачає законні підстави для часткового задоволення заяви про розстрочення виконання судового рішення строком на дванадцять місяців. Натомість, у задоволенні заяви про розстрочення судового рішення в частині стягнення судового збору - слід відмовити.

Згідно п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Частина перша статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначає, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статті 14 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини другої статті 74 Господарського кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд враховує позицію ЄСПЛ (справи «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»), де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

На підставі наданих суду доказів, аналізуючи усі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Як передбачено п. 2 ч. 5 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

За звернення до суду з позовною заявою позивачами сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи платіжною інструкцією №915 від 27.12.2023.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з огляду на те, що судом задоволено позовні вимоги у повному обсязі, з відповідача підлягає до стягнення 3028,00 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 20, 73,74,76-80, 86, 91, 123, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 326, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі стосовно позовної вимоги про стягнення штрафу та пені у розмірі 10000,00 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

2. Позов стосовно решти позовних вимог задовольнити повністю.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) в Державного бюджету України штраф у розмірі 76000,00 грн та пеню у розмірі 86000,00 грн.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (79000, Львівська область, місто Львів, вулиця Коперника, будинок 4; ідентифікаційний код 20812013) судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

5. Заяву ОСОБА_1 (вх.№2793/24 від 23.07.2024) про розстрочення виконання рішення - задовольнити частково.

6. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 24.07.2024 у справі №914/767/24 у частині стягнення 162000,00 грн заборгованості, на 12 місяців пропорційними частинами, та затвердити наступний графік його виконання:

- до 24.08.2024 - 13500,00 грн;

- до 24.09.2024 - 13500,00 грн;

- до 24.10.2024 - 13500,00 грн;

- до 24.11.2024 - 13500,00 грн;

- до 24.12.2024 - 13500,00 грн;

- до 24.01.2025 - 13500,00 грн;

- до 24.02.2025 - 13500,00 грн;

- до 24.03.2025 - 13500,00 грн;

- до 24.04.2025 - 13500,00 грн;

- до 24.05.2025 - 13500,00 грн;

- до 24.06.2025 - 13500,00 грн;

- до 24.07.2025 - 13500,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.08.2024.

Суддя Гоменюк З.П.