ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2024 р. Справа№ 910/17915/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Буравльова С.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024, повний текст рішення складено 20.02.2024 у справі № 910/17915/23 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України»

до Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича

про стягнення 262 911,89 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

До Господарського суду міста Києва звернулося Державне підприємство «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» із позовом до Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича про стягнення 262 911,89 грн, який обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору зберігання майна № 10-11/20 від 10.11.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича на користь Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» заборгованість у розмірі 183 737,40 грн, інфляційні втрати у розмірі 66 111,51 грн, 3% річних у розмірі 12 821,35 грн та судовий збір у розмірі 3 940,05 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що враховуючи наявність у матеріалах справи рахунків на оплату та актів наданих послуг, якими підтверджується розмір заборгованості відповідача перед позивачем, суд дійшов висновку про підтвердження позивачем належними доказами наявності у відповідача заборгованості у заявленому розмірі, а саме 183 737,40 грн. Відповідач проти наявності заборгованості не заперечив, доводів позовної заяви не спростував. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 183 737,40 грн підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за Договором, є такими, що заявлені позивачем правомірно. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, враховуючи встановлені вище судом обставини щодо наявності обов`язку відповідача зі сплати коштів за надані за Договором послуги, а також припинення цього Договору з 30.06.2021, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є частково обґрунтованими. Так, за перерахунком суду, з відповідача підлягають стягненню 66 111,51 грн інфляційних втрат та 12 821,35 грн 3% річних. Таким чином, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг зберігання майна та комунальних послуг, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови Договору та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з урахуванням здійсненого судом перерахунку інфляційних втрат та 3% річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішеннями, Фізична особа-підприємець Поприга Євген Віталійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження у справі 3 910/17915/23; задовольнити апеляційну скаргу; рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23 скасувати повністю та відмовити у задоволенні позову Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» про стягнення заборгованості у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що виконуючи свої зобов`язання з оплати, відповідачем було оплачено послуги зі зберігання у розмірі 59 949,60 грн, що підтверджується копією акта звірки взаємних розрахунків за період з 01.11.2020-16.11.2021.

Скаржник зазначає про те, що у квітні 2021р. представником позивача було повідомлено відповідачу, що у зв`язку зі зміною банківського рахунку позивача, буде повідомлено нові реквізити для оплати, однак, ані рахунку на оплату за наступний місяць, ані будь якого іншого письмового повідомлення про зміну банківського рахунку на адресу відповідача, у зв`язку із чим відповідач не мав змоги здійснити оплату за надані послуги за квітень, травень та червень 2021р.

На думку скаржника, абсолютно безпідставна та необґрунтована жодним доказом пред`явлена позивачем у позові сума заборгованості (разом з обрахованими сумами збитків від інфляції та 3% річних) не відповідає не лише умовам договору, але і засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Скаржник звертає увагу на те, що відповідачу лише зі змісту рішення стало відомо, що пред`явлена сума заборгованості у розмірі 183 737,40 грн складається не лише з вартості послуг зберігання, але й з вартості відшкодування витрат по електроенергії, які, становлять:

- акт № 322 від 30.06.2021 на суму 8 288,30 грн;

- акт № 768 від 31.12.2020 на суму 26 027,82 грн;

- акт № 239 від 31.05.2021 на суму 10 813,45 грн;

- акт № 114 від 30.04.2021 на суму 11 784,17 грн;

- акт № 73 від 31.03.2021 на суму 21 260,92 грн;

- акт № 109 від 28.02.2021 на суму 35 705,04 грн;

- акт № 37 від 31.03.2021 на суму 30 149,70 грн.

Скаржник зазначає, що зазначені вище акти, не були подані позивачем при поданні позовної заяви та не були надіслані відповідачу при поданні додаткових письмових пояснень, крім того, ані договором зберігання майна № 10-11/20, ані будь якими іншими домовленостями сторін не було передбачено обов`язку поклажодавця здійснювати відшкодування витрат з електроенергії і договір зберігання майна не містить формули/кошторису розрахунку відшкодування витрат з електроенергії. Складські приміщення позивача за своєю площею є набагато більше; окремого особового рахунку для відповідача чи якось іншого способу визначення обсягу фактично витраченої електроенергії начебто під час надання послуг зі зберігання майна відповідача договір зберігання майна, ані додатки до нього не містять, суми зазначені у актах з відшкодування вартості електроенергії відрізняються за місяцями і розмір виставлених витрат з відшкодування вартості електроенергії у деяких місяцях перевищує вартість послуг зі зберігання.

На думку скаржника, судом безпідставно надано позивачу перевагу, яка полягала у наданні позивачу додаткової можливості подати детальний розрахунок суми заборгованості з відповідними підтверджуючими доказами, і у судовому засіданні, що відбулось 12.02.2024, суддя першої інстанції діючи упереджено та не об`єктивно, не пересвідчившись в отриманні відповідачем ухвали від 30.01.20224, не пересвідчившись в направленні позивачем та отриманні відповідачем додаткових доказів та розрахунку заборгованості, з порушенням принципу справедливості, змагальності та рівності сторін, не дослідивши та не надавши жодної правової оцінки доводам і запереченням відповідача, які були викладені у відзиві на позовну заяву, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яким позовні вимоги були задоволені частково.

Також скаржник зазначає, що на його адресу не надходили додаткові пояснення позивача з розрахунком заборгованості та відповідними доказами.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що згідно з п. 3.3. договору фактичний розмір плати за зберігання визначається шляхом множення ставки вартості за один кв.м. площі, що займає майно, передане на зберігання (п. 3.2. договору) на фактичну площу, що займає це майно на відповідному складі згідно Протоколу погодження договірної ціни, а п. 3.5. договору передбачено компенсацію за комунальні послуги згідно виставлених рахунків.

На підтвердження факту надання послуг зі зберігання майна сторони до п`ятого числа кожного місяця підписують у двох примірниках акт приймання-передачі послуг, наданих зберігачем поклажодавцю у попередньому місяці (п. 3.8 договору).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/17915/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення повітряної тривоги, періодичні відключення електроживлення, тимчасові непрацездатності суддів та перебування суддів у відпустках, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/17915/23 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 10.11.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір зберігання майна №10-11/20, умовами якого передбачено, що позивач, за договором зберігач, зобов`язався взяти на зберігання майно, що належить відповідачу, за договором поклажодавець, зберігати його та на вимогу відповідача повернути (відвантажити) це майно, а відповідач зобов`язаній оплатити позивачу послуги із зберігання майна.

Майно, що передається відповідачем на зберігання позивачу, визначається в акті приймання - передачі. (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 1.3. договору повернення майна здійснюється позивачем відповдіачу або іншій особі, уповноваженої відповідачем негайно, в день отримання вимоги про таке повернення (відвантаження).

Місцем зберігання майна є місце знаходження позивача (м. Київ, вул. Клеманська.6-8) (п. 1.5. договору).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2. договору відповідач зобов`язаний оплатити послуги із зберігання майна позивачем. Вартість за відповідальне зберігання майна за цим договором становить 120 грн. з ПДВ за кв.м. площі, що займає передане на зберігання майно згідно Протоколу погодження договірної ціни (Додаток №1 до договору).

Згідно з п. 3.3. договору фактичний розмір плати за зберігання визначається шляхом множення ставки вартості за один кв.м. площі, що займає майно, передане на зберігання (п. 3.2. договору) на фактичну площу, що займає це майно на відповідному складі згідно Протоколу погодження договірної ціни.

Пунктом 3.5. договору передбачено компенсацію за комунальні послуги згідно виставлених рахунків.

Оплата за надані послуги із зберігання здійснюється відповідачем у розмірі 100% оплати, на підставі отриманого рахунку на оплату, до п`ятого числа кожного місяця надання послуг у поточному місяці (п. 3.6. договору).

На підтвердження факту надання послуг зі зберігання майна сторони до п`ятого числа кожного місяця підписують у двох примірниках акт приймання-передачі послуг, наданих зберігачем поклажодавцю у попередньому місяці (п. 3.8. договору).

Відповідно до п. 3.9. договору поклажодавець зобов`язаний протягом трьох днів з дня отримання акту приймання-передачі послуг, підписати його та один примірник акту повернути зберігачу. У разі наявності претензій щодо якості та кількості отриманих поклажодавцем послуг, останній підписує акт приймання-передачі послуг із зазначенням своїх претензій і повертає один примірник зберігачу.

Договір діє з 10.11.2020 по 31.12.2021 (п. 8.1. договору).

Сторонами підписано Акт приймання-передачі майна до договору від 10.11.2020, яким передано визначене у ньому майно на зберігання та (із урахуванням додаткової угоди № 1 до Договору від 01.12.2020) визначено, що за результатами вимірювання площі, що займає майно, передане на зберігання, фактично займана площа становить 110,3 кв.м.

30.06.2021 сторонами підписано Акт приймання-передачі майна до договору, яким позивач повернув відповідачу майно зі зберігання.

Додатковою угодою № 1 до договору від 30.06.2021 припинено дію договору з 30.06.2021.

Як вбачається із позовної заяви, позивач зазначає, що ним належним чином виконувались свої зобов`язання за укладеним із відповідачем договором, в той час як останнім оплати за договором здійснювались частково та із запізненням, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 183 737,40 грн, яка включає в себе борг за послуги із зберігання майна та борг за електроенергію. Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання своїх грошових зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення з відповідача, крім суми основного боргу, інфляційні втрати у розмірі 66 111,51 грн та 3% річних у розмірі 13 062,98 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження факту надання послуг зберігання за період з 10.11.2020 по 30.06.2021 позивачем надано до матеріалів справи, зокрема, акти наданих послуг: № 272 від 30.06.2021 на суму 13 236,00 грн, № 168 від 31.05.2021 на суму 13 236,00 грн, № 88 від 30.04.2021 на суму 13 236,00 грн з відповідними рахунками на оплату, а також надано акти наданих послуг на відшкодування витрат по електроенергії: № 322 від 30.06.2021 на суму 8 288,30 грн, № 768 від 31.12.2020 на суму 26 027,82 грн, № 239 від 31.05.2021 на суму 10 813,45 грн, № 114 від 30.04.2021 на суму 11 784,17 грн, № 73 від 31.01.2021 на суму 21 260,92 грн, № 109 від 28.02.2021 на суму 35 705,04 грн, № 37 від 31.03.2021 на суму 30 149,70 грн, з відповідним рахунками на оплату.

Однак, відповідачем підписано лише акт наданих послуг № 272 від 30.06.2021 на суму 13 236,00 грн, решту вищевказаних актів підписано в односторонньому порядку лише позивачем.

Водночас, згідно із наявним у матеріалах справи витягом із особового рахунку позивача за період з 01.11.2020 по 17.11.2023, відповідачем частково здійснювались оплати за послуги із зберігання майна за договором, що свідчить про визнання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед позивачем за послуги по зберіганню майна.

В подальшому, позивач 04.01.2023 звернувся до відповідача з претензією від 28.12.2022 № 188-12/22, у якій вимагав сплатити суму основної заборгованості у розмірі 183 737,40 грн, до якої було долучено акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 15.12.2022.

Однак, відповіді на претензію відповідачем не надано, не надано також і доказів сплати заборгованості.

Так, умовами договору обов`язок відповідача з оплати наданих послуг пов`язується із фактом отримання ним рахунків на оплату, однак доказів направлення відповідних рахунків на адресу відповідача матеріали справи не містять, водночас, враховуючи факт повернення позивачем відповідачу переданого на зберігання майна та припинення договору з 30.06.2021, те, що умовами договору встановлено вартість наданих послуг, а у договорі відсутня така відкладальна обставина, як неотримання рахунку на оплату, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що обов`язок відповідача щодо проведення розрахунків з позивачем за цим правочином є таким, що настав.

Отже, враховуючи наявність у матеріалах справи рахунків на оплату та актів наданих послуг по зберіганню майна, якими підтверджується розмір заборгованості відповідача перед позивачем, враховуючи наявність доказів часткових оплат за надані послуги за договором, суд дійшов висновку про підтвердження позивачем належними доказами наявності у відповідача заборгованості за надані послуги по зберіганню майна у розмірі 39 708,00 грн.

Пунктом 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, враховуючи встановлені колегією суддів апеляційної інстанції обставини щодо наявності обов`язку відповідача зі сплати коштів за надані за договором послуги по зберіганню майна у розмірі 39 708,00 грн, а також припинення цього договору з 30.06.2021, колегія суддів апеляційної інстанції вважає суми 3% річних та інфляційних втрат, за періоди, визначені у розрахунку, у розмірах 2 823,00 грн та 14 287,54 грн, відповідно, є арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача відшкодування витрат по електроенергії у розмірі 144 029,40 грн, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.5 договору, відповідач компенсує комунальні послуги згідно виставлених рахунків.

При цьому договір не містить умов, яким саме чином визначається кількість спожитих комунальних послуг.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2022 у справі №911/27/21 зазначив, що правова природа цих зобов`язань - що виникають з надання/споживання послуг, зумовлює врахування (при вирішенні питання/спору щодо виникнення обов`язку їх оплати, розміру та вартості для їх оплати) загальних положень Закону щодо надання/споживання/підстав для оплати послуг та відповідних особливостей, що регламентовані, зокрема положеннями статей 901, 903 ЦК України, у зв`язку з чим Верховний Суд зазначив про таке.

Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, ЦК України, статтею 901 якого передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною першою статті 903 ЦК України унормовано, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому загальне правило статті 903 ЦК України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання. Тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.

Водночас положення статей 901, 903 ЦК України, що презюмують виникнення правовідносин щодо надання послуг за договором, не виключають застосування до цих правовідносин у передбачених Законом випадках положень частини третьої статті 11 ЦК України, за якими цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У цьому висновку Суд звернувся до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 16.11.2021 у справах №915/208/20, №915/127/20, а також до правової позиції, сформульованої Верховним Судом складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського 03.06.2022 справа № 915/104/21.

Правовідносини з надання/споживання/оплати комунальних послуг та послуг з утримання нерухомого майна мають розрахунково-фактичний характер, а виконання відповідного обов`язку - позадоговірний. Тобто, за відсутності доказів факту надання/отримання та розміру отриманої (спожитої) відповідної послуги обов`язок з її оплати не виникає.

Отже, для встановлення розміру вартості спожитих послуг, визначальним є факт споживання відповідної послуги та її розмір.

Відповідно до приписів ст. 13, 74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 13 названого Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює ст. 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Отже, стверджуванні позивачем обставини щодо споживання відповідачем відповідних послуг (електроенергії) на заявлену суму покладають на позивача тягар доказування (обов`язок довести) факту та розміру спожитої відповідачем відповідної послуги у заявленому у спірних правовідносинах періоді.

Разом з тим, позивач не надав доказів укладення договорів з відповідним надавачем комунальної послуги, із зазначення тарифів (вартості) таких послуг, рахунків, виставлених таким постачальником послуг у спірний період, які підтверджують їх обсяг у спірному періоді, обґрунтованих розрахунків обсягу і вартості наданих послуг саме відповідачу за договором.

Надані позивачем рахунки на оплату відшкодування витрат по електроенергії, у яких вказані найменування послуг та їх вартість, не є належним доказом обсягу і вартості спожитої відповідачем електричної енергії, оскільки складені самим позивачем, тобто зацікавленою особою, та не підтверджений жодними належними доказами.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами заявлений обсяг споживання спірних послуг та їх вартість, у зв`язку із чим, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації вартості комунальних послуг у розмірі 144 029,40 грн, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 144 029,40 грн, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення нарахованих на цю суму інфляційних втрат та 3% річних.

Колегія суддів апеляційної інстанції, частково, не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Так, доводи скаржника про те, що у квітні 2021р. представником позивача було повідомлено відповідачу, що у зв`язку зі зміною банківського рахунку позивача, буде повідомлено нові реквізити для оплати, однак, ані рахунку на оплату за наступний місяць, ані будь якого іншого письмового повідомлення про зміну банківського рахунку на адресу відповідача не надійшло, у зв`язку із чим відповідач не мав змоги здійснити оплату за надані послуги за квітень, травень та червень 2021р., є необґрунтованим, оскільки відповідно до змісту актів та рахунків, банківський рахунок позивача не змінювався.

Також у матеріалах справи відсутні звернення відповідача до позивача з метою належного виконання зобов`язань за договором, водночас, як вже зазначалось, ненадання рахунку не є відкладальною умовою, водночас, розмір плати за послуги по зберіганню майну визначено умовами договору, тому відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку з оплати наданих послуг по зберіганню майна.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на встановлені обставини справи, дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 39 708,00 грн заборгованості за надані послуги за зберігання майна, 2 823,00 грн 3% річних та 14 287,54 грн інфляційних втрат, в решті позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; (п. 1, 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1, 3 ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича, скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 144 029,40 грн відшкодування витрат за електроенергію та нарахованих на цю суму 3% річних у розмірі 9 998,35 грн та інфляційних втрат у розмірі 51 823,97 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові у цій частині.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/17915/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 144 029,40 грн відшкодування витрат за електроенергію та нарахованих на цю суму 3% річних у розмірі 9 998,35 грн та інфляційних втрат у розмірі 51 823,97 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові у цій частині, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» (вул. Шовковична, 12Б, м. Київ, 01021; ідентифікаційний код 21586524) заборгованість у розмірі 39 708,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 287,54 грн, 3% річних у розмірі 2 823,00 грн та судовий збір у розмірі 852,28 грн.

В решті позовних вимог відмовити.".

3. Стягнути з Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» (вул. Шовковична, 12Б, м. Київ, 01021; ідентифікаційний код 21586524) на користь Фізичної особи-підприємця Поприги Євгена Віталійовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 4 631,66 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/17915/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

С.І. Буравльов