УХВАЛА

про повернення позовної заяви

м. Київ

13.08.2024Справа № 910/9413/24

Суддя Господарського суду міста Києва Селівон А.М., розглянувши

позовну заяву Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 04080, місто Київ, ВУЛИЦЯ КИРИЛІВСЬКА, будинок 85

до Київського квартирно-експлуатаційного управління 03168, місто Київ, пр.Повітряних Сил, будинок 30

про зобов`язання укласти договори

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління про зобов`язання відповідача укласти договори в редакції, наданій позивачем, а саме: Договір про відшкодування вартості електроенергії та Договір про відшкодування вартості податку на землю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ухилення відповідача як балансоутримувача від укладення договорів про відшкодування витрат балансоуртримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю у відповідності до Договору оренди № 9287/44/2-11 нерухомого майна, що належить до державної власності від 24.03.2023 року.

Суд зазначає, що судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом даного позову є немайнові вимоги позивача про зобов`язання відповідача як балансоутримувача орендованого майна - частини нежитлових приміщень підвалу, 1-го поверху та антресоль 1-го поверху будинку загальною площею 495,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укласти на виконання п.6.5 Договору оренди № 9287/44/2-11 нерухомого майна, що належить до державної власності від 24.03.2023 року договори про відшкодування вартості електроенергії та відшкодування вартості податку на землю в наведеній позивачем редакції.

Тобто, позивачем в межах даного позову позивачем об`єднано вимоги до відповідача про зобов`язання укладення двох окремих договорів, обов`язок з укладення яких, за твердженнями позивача, передбачений пунктом 6.5 тристороннього Договору оренди, укладеного між позивачем як орендарем, відповідачем як балансоутримувачем спірного майна та орендодавцем - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору оренди) Договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується, зокрема, Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності. Договір оренди може відрізнятися від примірного договору оренди, якщо об`єкт оренди передається в оренду з додатковими умовами. Рішенням Кабінету Міністрів України (представницького органу місцевого самоврядування - для комунального майна) можуть бути передбачені особливості договору оренди майна, що передається в оренду з додатковими умовами.

Типовим договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженим наказом ФДМУ №1774 від 23.08.2000 року та чинним у новій редакції відповідно до наказу ФДМУ №1329 від 09.08.2007 року, було передбачено як істотну умову договору оренди обов`язок орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого Майна та протягом 15 робочих днів після підписання цього Договору укласти з балансоутримувачем орендованого Майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого Майна та надання комунальних послуг Орендарю (пункт 5.13).

Отже, переддоговірний спір щодо укладення з балансоутримувачем орендованого державного майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг законодавцем віднесено до категорії переддоговірних спорів, укладення яких є обов`язковим у випадках передбачених законом.

Господарські договори, за приписами частини сьомої статті 179 ГК України укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відтак, законодавцем регламентовано можливість застосування при укладенні господарських договорів як приписів, передбачених Господарським кодексом України, так особливостей укладення певних видів договорів, передбачених іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, для встановлення фактичних обставин справи та обґрунтованості заявлених вимог судом має бути надана оцінка не тільки самому Договору оренди, згідно умов якого обов`язковим є укладення договорів про відшкодування витрат балансоутримувача, а також окремо кожний з двох запропонованих позивачем до укладення в судовому порядку договорів, які регулюють порядок відшкодування окремих витрат балансоутримувача, а саме вартості електроенергії та вартості податку на землю, тобто дослідженню підлягають окремі договори, що відрізняються предметом регулювання правовідносин, що зумовлюють подальший зміст та обсяг прав і обов`язків балансоутримувача та орендаря.

Згідно аналізу позовних матеріалів судом встановлено, що кожен із вищевказаних договорів про відшкодування, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є самостійним правочином та не пов`язаний з іншим, по кожному договору окремо мають бути погоджені умови, які виникають за наслідками різних правовідносин та обставин: споживання в процесі оренди послуг з розподілу електроенергії та послуг з постачання електроенергії, які регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» та постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а також відшкодування земельного податку (плати за користування земельною ділянкою), сплата якого балансоутримувачем регулюється Податковим та Земельними кодексами України, що, в свою чергу, ускладнює сумісний розгляд цих вимог та не сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Суд зазначає, що передумови об`єднання позовних вимог визначені ч.1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні вимоги.

Об`єднанням позовів забезпечується правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Крім того, об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин.

При цьому сам факт наявності правовідносин в одному складі учасників, а також посилання в обґрунтування підстав поданого позову на обставини ухиляння сторони договору оренди (балансоутримувача) від прийнятих на себе зобов`язань, визначених єдиним договором оренди, а також однорідність вимог жодним чином не унеможливлює вирішення питання щодо наявності правових підстав для вирішення спорів про укладення кожного з двох договорів відшкодування окремо, отже за поданою позивачем позовною заявою фактично підлягають вирішенню два окремих спори.

Наразі, за умови відсутності в позовній заяві обґрунтування підстав об`єднання позивачем позовних вимог щодо двох різних договорів в одній повній заяві, також не можуть бути розцінені в якості підстав для об`єднання надані позивачем копії листування позивача з з відповідачем з питань укладення зазначених договорів відшкодування.

Навіть у випадку коли позивач правомірно об`єднав вимоги, пов`язані між собою, суд вправі повернути позовну заяву, якщо вважатиме, що сумісний розгляд об`єднаних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору.

Тобто, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з окремими позовами про зобов`язання відповідача укласти кожен із вищезазначених договорів про відшкодування окремо.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що об`єднання таких вимог у позовній заяві та одночасний їх розгляд перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін, належній, ретельній оцінці доказів, що має ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що, в свою чергу, унеможливить здійснення більш якісного розгляду справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів сторін.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Наразі, підстав для застосування положень ст. 173 ГПК України судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню заявнику без розгляду для роз`єднання позовних вимог.

Позивачу роз`яснюється, що згідно ч. 8 ст. 174 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

На підставі викладеного та керуючись ст. 164, п. 2 ч. 5 ст. 174, ст.ст. 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" до Київського квартирно-експлуатаційного управління про зобов`язання відповідача укласти договори повернути без розгляду.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст.ст.255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон