СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Харків Справа №910/19218/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача Тищенко В.В., за довіреністю №176/119/01/26-2024 від 19.02.2024 року, посвідчення ХКП№028288 дійсне до 22.11.2027 року, положення про самопредставництво;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Головного управління поліції в Харківській області (вх.№1518Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.05.2024 року у справі №910/19218/23,

за позовом Головного управління поліції в Харківській області,

до Державної установи «Центр пробації»,

про визнання договору укладеним,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Головне управління поліції в Харківській області (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної установи «Центр пробації» (надалі - відповідач) про визнання договору про відшкодування витрат балансоутримувача на оплату земельного податку укладеним, в редакції, що викладена в прохальній частині позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2018 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України Харківської області та Державною установою «Центр пробації» був укладений договір №6620-Н про оренду нежитлових приміщень та частини коридору двоповерхової будівлі, яке знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м.Чугуїв, вул. Гвардійська, 31 та перебуває на балансі ГУНП в Харківській області. Згідно з пунктом 5.11 вказаного договору орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна та протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача та утримання орендованого майна у тому числі на компенсацію плати за землю або договори з відповідними комунальними службами на надання комунальних послуг орендарю, з наданням орендодавцю копії цих договорів. За результатами аудиторської перевірки ГУНП в Харківській області встановлено, що Державна установа «Центр пробації» всупереч п. 5.11 договору та статті 797 Цивільного кодексу України не уклало договір на відшкодування витрат на оплату земельного податку. Так, листом №1050/119/01/26-2023 від 04.10.2023 року з описом вкладення на адресу Державної установи «Центр пробації» направлено проект договору в двох екземплярах з додатками про відшкодування витрат балансоутрисувача на оплату земельного податку, однак відповідач листом №5576/11/Ян-23 від 19.10.2023 року відмовив в укладені такого договору, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 року матеріали справи №910/19218/23 за позовом Головного управління поліції в Харківській області до Державної установи «Центр пробації» про визнання договору укладеним вирішено передати за підсудністю до Господарського суду Харківської області.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.05.2024 року у справі №910/19218/23 (повний текст складено 27.05.2024 року, суддя Шатерніков М.І.) про визнання договору укладеним відмовити. Витрати зі сплати судового збору залишено за позивачем.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.05.2024 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що положеннями ч.1 ст. 797 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач повинен здійснювати плату за користування земельною ділянкою на якій знаходиться об`єкт оренди. Пунктом 5.11 договору оренди було передбачено обв`язок Державної установи «Центр пробації» протягом 15 днів після підписання договору оренди укласти договір на утримання орендованого майна (такий договір було підписано) та на компенсацію плати за землю, однак протягом строку дії договору оренди та фактичного використання нерухомого майна, а саме з 11.10.2018 року по 31.12.2022 року жодної пропозиції від Державної установи «Центр пробації» про укладення договору на відшкодування витрат на сплату земельного податку не надходило, тому такий договір і не було підписано і, як наслідок, ГУНП в Харківській області не отримало відшкодування плати за землю.

Скаржник наполягає на тому, що зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою, пропорційно займаній орендарем площі, залишилося не виконаним. Позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на оплату земельного податку із направленням відповідного проекту договору, однак відповідач листом відмовився від укладення договору. При цьому апелянт наполягає на належності обраного ним способу захисту, оскільки у разі відмови в укладенні договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Головного управління поліції в Харківській області на рішення Господарського суду Харківської області від 16.05.2024 року у справі №910/19218/23. Встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №910/19218/23.

Вказана ухвала була направлена учасникам справи засобами електронного зв`язку до електронного кабінету користувача у підсистемі електронний суд і доставлена їм 25.06.2024 року.

26.06.2024 року матеріали справи №910/19218/23 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Від відповідача 17.07.2024 року надійшов відзив (вх.№9487), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як зазначає відповідач, між орендарем, орендодавцем, балансоутримувачем підписано акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 01.01.2023 року та анкету про стан майна і розрахунків за договором оренди. Акт повернення з оренди майна підписаний сторонами за договором та скріплений печатками сторін. Відповідно до пункту 4.5 анкети заборгованість орендаря зі сплати платежів за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та надання комунальних послуг орендарю (п. 5.11 договору оренди) відсутня. Тобто, на момент повернення майна (припинення договірних зобов`янь між сторонами) відсутні претензії щодо відшкодування орендарем витрат балансоутримувачу на утримання орендованого майна, у тому числі на компенсацію плати за землю.

Відповідач також вказує, що за період з 01.10.2018 року (укладення договору оренди) по 11.09.2021 року (припинення договірних відносин) жодної пропозиції від балансоутримувача про укладення договору на відшкодування витрат на сплату земельного податку не надходили. Балансоутримувач протягом строку дії договору з 11.10.2018 року до 11.09.2021 року самостійно сплачував земельний податок.

Відповідач 19.07.2024 року надав до суду заяву (вх.№9576), в якій просить суд розглядати справу без участі його представника.

У судовому засіданні 31.07.2024 року представник позивача оголосив доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

11.10.2018 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та Державною установою «Центр пробації» (орендар, відповідач у справі) укладено договір оренди №6620-Н (далі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення кім. № 24 (16,0 кв.м), 25 (17,0 кв.м), 26 (33,9 кв.м), 28 (18,2 кв.м) та частина коридору площею 9,10 кв.м двоповерхової адміністративної будівлі, загальною площею 94,20 кв.м, за адресою: вул. Гвардійська, 31, м. Чугуїв, Чугуївський район, Харківська область, що перебуває на балансі Головного управління Національної поліції в Харківській області (балансоутримувач).

Згідно трьохстороннього акту приймання-передачі орендованого майна від 11.10.2018 року, підписаного уповноваженими особами орендодавця, орендаря та балансоутримувача, нежитлові приміщення кім. №24 (16,0 кв.м), 25 (17,0 кв.м), 26 (33,9 кв.м), 28 (18,2 кв.м) та частина коридору площею 9,10 кв.м двоповерхової адміністративної будівлі, загальною площею 94,20 кв.м, за адресою: вул. Гвардійська, 31, м. Чугуїв, Чугуївський район, Харківська область передані орендарю - Державній установі «Центр пробації».

Відповідно до п.10.1., 10.4., 10.10 договору оренди, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, та діє з 11 жовтня 2018 року до 11 вересня 2021 року. Після закінчення терміну дії договору оренди подальше використання об`єкта оренди буде визначатися відповідно до чинного законодавства та за звернення орендаря. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.

Відповідно до п. 5.11. договору оренди на орендаря покладено обов`язок здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна у тому числі на компенсацію плати за землю або договори з відповідними комунальними службами на надання комунальних послуг орендарю, з наданням орендодавцю копії цих договорів.

02.09.2022 року між Головним управлінням Національної поліції в Харківській області (позивач, балансоутримувач, що є платником комунальних послуг) та Державною установою «Центр пробації» (відповідач, користувач) було укладено договір №16Г про відшкодування витрат на надання комунальних послуг та електроносіїв, за умовами якого сторони погодили, зокрема відшкодування користувачем витрат за надані комунальні послуги та використання електроносіїв по приміщенням, де розташований персонал Чугуївського районного відділу №3 філії Державної установи «Центр пробації» згідно договору оренди №6620-Н від 11.10.2018 року.

У подальшому між орендарем, орендодавцем та балансоутримувачем підписано акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 01.01.2023 року та анкету про стан майна і розрахунків за договором оренди. Акт повернення з оренди майна підписаний сторонами за договором та скріплений печатками сторін.

Позивач зазначає, що Державна установа «Центр пробації» всупереч п. 5.11. договору оренди та ст. 797 Цивільного кодексу України не уклало з ГУНП в Харківській області договір на відшкодування витрат балансоутримувача по оплаті земельного податку. Так, 04.10.2023 року мало місце звернення до відповідача з пропозицією щодо укладення відповідного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на оплату земельного податку у сумі 11283,05 грн. До листа було додано відповідний проект договору, який відповідачем не підписано. Вказуючи на те, що відповідач за умовами договору оренди повинен відшкодовувати витрати балансоутримувача на утримання орендованого майна, в тому числі й витрат, пов`язаних із сплатою податку за користування земельною ділянкою на якій знаходиться орендоване майно, пропорційно до площ орендованих відповідачем приміщень, позивач звернувся до суду з позовом про визнання укладеним з Державним підприємством «Центр пробації» договору на відшкодування витрат балансоутримувача на оплату земельного податку за користування земельною ділянкою на якій розташоване нерухоме майно за адресою: м. Чугуїв, вул. Гвардійська, 31, за період з 01.01.2020 року по 31.12.2022 року, пропорційно до орендованих площ (загальна вартість цього договору становить 11283,05 грн).

Статтею 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачено захист прав та інтересів.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) у разі ухилення сторони від підписання договору, який відповідає усім передбаченим законодавством вимогам, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України саме шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною. Такий спосіб захисту є належним, оскільки максимально ефективно поновлює порушене право заявника та вбезпечує таке право від майбутніх порушень.

У постанові від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 Велика Палати Верховного Суду вказала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Близька за змістом правова позиція щодо належності способу захисту у вигляді «визнання договору укладеним» викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №909/324/19.

Разом з тим, у даному випадку, в силу правовідносин, що склались між сторонами, позивачем не доведено, що обраний спосіб захисту може призвести до захисту його порушених майнових прав. Тобто, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2018 року у справі №61/341, постановах Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №905/887/19, від 16.01.2020 року у справі №905/514/19, від 24.10.2019 року у справі №46/406, від 08.10.2019 року у справі № 908/203/19.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як вбачається зі змісту договору оренди №6620-Н від 11.10.2018 об`єктом оренди виступає державне майно, у зв`язку з чим на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Орендодавцем за цим договором є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, орендарем Державна установа «Центр пробації», а балансоутримувачем Головним управлінням Національної поліції в Харківській області.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції на момент укладення договору оренди від 11.10.2018 року) термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначена норма права діяла до 01.02.2020 року, а саме до набрання чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 року.

Згідно зі ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Так, умовами договору оренди від 11.10.2018 року встановлено, що договір укладено строком на 2 роки 11 місяців до 11.09.2021 року.

Доказів повернення майна станом на вересень 2021 року або наявності заперечень з боку орендодавця до матеріалів справи не надано.

Натомість у подальшому спірний договір оренди було припинено за згодою сторін та майно було повернуто за актом повернення балансоутримувачу 01.01.2023 року.

Отже, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, на підставі положень закону та умов самого договору оренди № 6620-Н від 11.10.2018 року, строк його дії визнається з 11.10.2018 року по 01.01.2023 року.

На час виникнення орендних правовідносин, приписами діючого законодавства та умовами типового договору оренди №6620-Н від 11.10.2018 року встановлено обов`язок орендаря відшкодовувати балансоутримувачу витрати на утримання орендованого майна, у тому числі на компенсацію плати за землю. На законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг. Доказів, які б свідчили про те, що в даному конкретному випадку обов`язок по утриманню орендованого відповідачем майна покладається на Головне управління національної поліції в Харківській області чи будь-яку іншу особу, крім відповідача, в матеріалах справи відсутні.

Разом з цим, як станом на час звернення балансоутримувача до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір (04.10.2023 троку), так і станом на час звернення до суду з позовом (18.12.2023 року), дію договору оренди №6620-Н від 11.10.2018 року припинено за згодою сторін та орендоване майно повернуто.

Правовідносини з укладання господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Звертаючись з позовом, позивач просив суд визнати укладеним договір яким урегульовано правовідносини, що виникли у період 2020 2022 роках.

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.

В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №905/889/16 та від 19.06.2019 року у справі №915/802/18, від 30.09.2021 року у справі №906/1205/20.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Принцип свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності волевиявлення відповідача щодо укладання договору у редакції, запропонованій позивачем.

У переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладання якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.

Відтак, оскільки такого погодження сторонами на попередній період судом не встановлено і договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у даній справі.

Суд має право задовольнити позовні вимоги про зобов`язання укласти договір у разі, якщо буде встановлено, що існують правовідношення, в силу яких сторони мають відповідні зобов`язання укласти договір, проте, одна із сторін ухиляється від цього.

Разом з тим, в ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України вказано, що у разі, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Таким чином, укладення договору на відшкодування витрат за період з 2020 2022 роки, що минув, та після закінчення дії договору оренди, суперечить вимогам ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України та ст. 187 Господарського кодексу України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено неможливості звернення до суду з вимогою укласти договір на відшкодування витрат по утриманню майна вчасно виходячи із строків, обумовлених в договорі оренди. Також судом вірно встановлено, що має місце невідповідність вимоги про укладення договору на минулий час вимогам Цивільного кодексу України, тобто обраний позивачем спосіб захисту порушеного права наразі є неналежним та неефективним, що свідчить про вірність висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо посилань апелянта, що зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою, пропорційно займаній орендарем площі, залишилося не виконаним, то слід відзначити, що оскільки договір припинив свою дію, то відповідне зобов`язання також є припиненим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказував, що позивачем пропущений строк позовної давності, визначений статтями 256, 257, 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України).

Проте, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що судом відмовлено в позові з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а судом апеляційної інстанції відзначено, що позивач з огляду на обставини справи обрав неналежний спосіб захисту, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наразі апелянтом, всупереч приписів ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено та необґрунтовано свою позицію по справі та наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права. Слід вказати, що суд має право відмовити в задоволенні позову лише через те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 16.05.2024 року у справі №910/19218/23 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління поліції в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.05.2024 року у справі №910/19218/23 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.08.2024 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук