ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2024м. ХарківСправа № 922/1767/22 (922/740/24)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кононової О.В.

при секретарі судового засідання Зубко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП КРОП" (61007, м. Харків, пр. Московський, 275, )
до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про та зустрічним позовом до про стягнення коштів ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП КРОП" (61007, м. Харків, пр. Московський, 275, ) ) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )
за участю :

представника позивача по первісному позову та 1-го відповідача по зустрічному позову - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову - ОСОБА_5

представника 2-го відповідача по зустрічному позову - ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОП КРОП" в особі ліквідатора звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - фізичної особи ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ТОВ "Топ Кроп" грошові кошти у розмірі 420062,93 доларів США, з яких заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 340000 доларів США, відсотки за договором позики станом на 22 лютого 2024 року у розмірі 48987,93 доларів США, три процента річних від простроченої суми станом на 22 лютого 2024 року в розмірі 31050,00 доларів США.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.03.2024 (суддя Яризько В.О.) суд, серед іншого, задовольнив клопотання ліквідатора про відстрочення сплати судового збору та відстрочив позивачу - ТОВ "ТОП КРОП" в особі ліквідатора сплату судового збору у справі №922/1767/22 (922/740/24) до ухвалення судового рішення.

Ухвалою від 26.03.2024 суд прийняв справу № 922/1767/22 (922/740/24) до розгляду та розпочав розгляд справи спочатку, ухваливши здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

11.04.2024 до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №9609), в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви, розглядати справу за правилами загального провадження та викликати в судове засідання та допитати у якості свідка ОСОБА_7 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

В наданому відзиві відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та вказує, що по борговій розписці від 03.04.2020 ОСОБА_1 погасив борг первісному кредитору ОСОБА_2 в сумі 35000 доларів США та відсотки в розмірі 4000 доларів США. Відповідач вказує, що це відбулося в серпні 2020 року, але ОСОБА_2 , не повернув ОСОБА_1 боргову розписку та ще уклав договір №2 від 30.04.2021 про відступлення права вимоги (заміну кредитора у зобов`язанні), передавши право вимоги ТОВ "ТОП КРОП", не повідомивши про погашення боргу.

Отже, відповідач стверджує, що в цій частині сума боргу в розмірі 35000 доларів США та відсотки за період з 03.04.2020 по 22.02.2024, є не обґрунтованими.

Також відповідач вказує, що по борговій розписці без дати ОСОБА_1 погасив борг в сумі 53000 доларів США первісному кредитору ОСОБА_2 в серпні 2020 року, але ОСОБА_2 уклав договір №1 від 30.04.2021 про відступлення права вимоги (заміну кредитора у зобов`язанні), передавши право вимоги ТОВ «ТОП КРОП», не повідомивши про часткове погашення боргу., тому три відсотки річних від простроченої суми за період 02.10.2020 по 22.02.2024 в розмірі 31050 доларів США нараховані на твердження відповідача нараховані невірно в зв`язку з тим, що сума боргу по розписки менше.

Крім того, ОСОБА_8 посилається на заборону нарахування трьох відсотків річних після 24.02.2022 посилаючись на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Крім того, 11.04.2024 до суду через систему Електронний суд від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява (вх. №9605), в якій він просить суд:

- визнати договір № 1 від 30 квітня 2021 року укладений (підписаний) між ОСОБА_2 про відступлення права вимоги з ТОВ "ТОП КРОП", в особі директора - ОСОБА_9 , згідно якого право вимоги боргу в сумі 305 000,00 доларів США перейшли від ОСОБА_2 до ТОВ "Топ Кроп", який є фіктивним - недійсним.

- визнати договір № 2 від 30 квітня 2021 року укладений (підписаний) між ОСОБА_2 про відступлення права вимоги з ТОВ "ТОП КРОП", в особі директора - ОСОБА_9 , згідно якого право вимоги боргу 35 000,00 доларів США, перейшли від ОСОБА_2 до ТОВ "ТОП КРОП", який є фіктивним - недійсним.

В обґрунтування вимог щодо визнання недійними зазначених договорів ОСОБА_1 посилається на їх фіктивність та вказує, що вони не мали на собі реальної мети переходу боргу, оскільки ТОВ "ТОП КРОП" була фінансово неспроможної виконати договори, а укладені договори є метою «вибивання боргу» у складний для ОСОБА_1 фінансовий період під час оголошення у Державі військового стану, після перебування всіх його фінансових активів в окупації, і знищення його активів під час військових дій, включення боргових зобов`язань ОСОБА_10 до активів збанкрутілого товариства з метою ухилення від сплати судового збору, тобто реальна сутність договорів не про відступлення права вимоги це не зміна кредитора, оскільки ОСОБА_2 фактично ним залишився, не отримавши від ТОВ "ТОП КРОП" грошових коштів відповідно до п. 2 договору.

16.04.2024 до суду від ТОВ "ТОП КРОП" надійшла відповідь на відзив (вх. №9988 від 16.04.2024), в якій позивач по первісному позову заперечує проти викладених у відзиві на позовну заяву аргументів та вказує, що в обґрунтування заперечень проти первісного позову відповідач ОСОБА_1 не надано жодного доказу часткового виконання грошового зобов`язання за розписками та не надано належних доказів того, що ОСОБА_1 чи будь-які треті особи пропонували виконати зобов`язання.

Ухвалою від 24.04.2024 суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Фізичної особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП КРОП" про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги.

Об`єднав вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом та перейти до розгляду справи № 922/1767/22 (922/740/24) за правилами загального позовного провадження.

Розпочав у справі № 922/1767/22 (922/740/24) підготовче провадження і призначити підготовче засідання на "22" травня 2024 р. о 12:40 год.

03.05.2024 до суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення (на відповідь на відзив) (вх. №11726), які були долучені судом до матеріалів справи. В наданих запереченнях ОСОБА_1 наполягає на тому, що частково погасив суму заборгованості перед ОСОБА_2 та зазначає, що подання цього позову направлено на заволодіння активами ОСОБА_1 , поважаними з веденням сільського господарства, проте на даний час ОСОБА_1 не може виконати зобов`язання, оскільки в силу бойових дій на території Ізюмського району Харківської області було знищено його основний фінансовий актив за адресою: АДРЕСА_4 , чим спричинено значні збитки, виконати остаточно зобов`язання з погашення боргу ОСОБА_1 не може по причині форс-мажорних обставин - знищення його фінансових активів в наслідок бойових дій.

17.05.2024 ОСОБА_2 надав суду відзив на зустрічну позовну заяву (вх. №12936), в якому зазначив про безпідставність вимог позивача по зустрічному позову та просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що укладення спірних договорів жодним чином не зачіпають інтереси ОСОБА_1 як боржника внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні.

Ухвалою від 22.05.2024 суд закрив підготовче провадження у справі № 922/1767/22 (922/740/24) та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 20 червня 2024 року о 11:20 год.

В подальшому розгляд справи по суті відкладався у зв`язку з тим, що в місті Харкові були оголошені повітряні тривоги, та учасники процесу не з`явилися.

В судовому засіданні 24.06.2024 суд відклав розгляд справи на 25.07.2024 на 11:00 год., ухвалу про що було занесено до протоколу судового засідання.

Проте судове засідання, призначене на 25.07.2024 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Кононової О.В. на лікарняному.

Ухвалою від 30.07.2024 суд призначив судове засідання щодо розгляду справи по суті на "07" серпня 2024 р. об 11:00 год.

Представник позивача по первісному позову та 1-го відповідача по зустрічному позову в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог первісного позову та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечувала в повному обсязі, просила суд відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача по первісному позову та відповідача по зустрічному позову в судовому засіданні наполягав на задоволенні зустрічних позовних та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, проти первісного позову заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник 2-го відповідача по зустрічному позову заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду докази та матеріали справи в їх сукупності, встановив наступне.

03 квітня 2020 року ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) було надано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_5 ) позику в розмірі 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США. На підтвердження отримання позики ОСОБА_1 надано розписку, в котрій визначено, що позика підлягає поверненню до 01 вересня 2020 року з урахуванням 3 % на місяць.

Крім того, ОСОБА_2 було надано ОСОБА_1 позику в розмірі 305 000,00 (триста п`ять тисяч) доларів США. На підтвердження отримання позики ОСОБА_1 надано розписку, в котрій визначено, що позика підлягає поверненню до 01 жовтня 2020 року.

30 квітня 2021 року між ОСОБА_2 (Первісний кредитор) та ТОВ "ТОП КРОП" (Новий кредитор) було укладено Договір № 1, яким відступлено право вимоги з повернення наданої строкової поворотної позики в розмірі 305 000,00 (триста п`ять тисяч) доларів США та сплати відсотків річних та інфляційних втрат до ОСОБА_1 , а також Договір № 2, яким відступлено право вимоги з повернення наданої строкової поворотної позики в розмірі 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США та сплати відсотків річних, процентів від суми позики та інфляційних втрат до ОСОБА_1 . Відповідно до умов договорів, право вимоги перейшло до ТОВ "ТОП КРОП" з моменту підписання договорів про відступлення права вимоги.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду у справі № 369/1437/19 від 22 лютого 2022 року, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

ОСОБА_1 в своїх запереченнях та поясненнях стверджує, що ним частково було виконано зобов`язання по сумах, визначених в розписках, проте кредитором ОСОБА_2 навмисно шахрайським шляхом не повернув ОСОБА_1 оригінали розписок та уклав з ТОВ "ТОП КРОМ" договори про відступлення права вимоги.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (стаття 74 ГПК України).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

При цьому показання свідків не можуть бути належним та допустимим доказом безгрошовості позики або доводити факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс ймовірностей" (balanceofprobabilities) або "перевага доказів" (preponderanceoftheevidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clearandconvincingevidence); "поза розумним сумнівом" (beyondreasonabledoubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що відповідачем по первісному позову не надано жодного належного доказу в підтвердження часткового погашення суми заборгованості перед ОСОБА_2 або які б спростовували встановлені судом фактичні обставини надання йому позики у загальному розмірі 340 000, 00 доларів США та були б достатніми для прийняття рішення про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Натомість, позивачем ТОВ "ТОП КРОП" з огляду на вірогідність доказування, було надано суду докази на обґрунтування своїх вимог щодо наявного права вимоги у ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 340 000,00 доларів США, яку позивач набув за договорами відступлення права вимоги. Вказані докази були досліджені судом, та їх необхідна сукупність свідчить про доведеність наведених позивачем обставин та позовних вимог в цій частині.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що вимоги позивача по первісному позову щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 за розписками, складеними ОСОБА_2 на загальну суму 340 000,00 доларів США є доведеними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього позивач по первісному позову просить суд стягнути з відповідача по первісному позову нараховані суми 3% за користування позикою в розмірі 35 000 доларів США (за період з 03 квітня 2020 року по 22лютого 2024 року) у розмірі становлять 48 987,93 доларів США та 3% річних за користування позикою в розмірі 305 000,00 доларів США у розмірі 31 050,00 доларів США.

Відповідно до представленого позивачем розрахунку заборгованості з 3% відсотків на суму 35 000, 00 доларів США вбачається нарахування кредитором суми процентів з 03.04.2020 по 22.02.2024 на загальну суму 48 987,93 долара США.

Згідно з положеннями ст.ст. 1047, 1048 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, відповідно розписки від 03.04.2020 ОСОБА_1 зобов`язався повернути заборгованість у розмірі 3% в місяць в строк до 01.09.2020. Отже належним періодом нарахуванням відсотків за користування позикою у розмірі 35 000,00 доларів США є період до 01.09.2020 як то було обумовлено сторонами в договорі позики, оформленому розпискою від 03.04.2024.

Водночас, невиконання зобов`язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушеннями зобов`язання, що зумовлюють настання правових наслідків, встановлених договором або законом: зміни умов зобов`язання, сплати неустойки, тощо (ст.ст. 549, 610, 611 ЦК України).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, згідно з частиною 2 якої боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стосовно застосування наведених вище норм матеріального права Велика Палата Верховного Суду неодноразово в своїх постановах (зокрема в постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16) викладала висновок про те, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Натомість, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заявлена до стягнення сума відсотків за користування позикою у розмірі 35 000,00 доларів США була нарахована позивачем за період з 03.04.2020 по 22.02.2024.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Суд звертає увагу, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання позики позичальником наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник (боржник), одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Проте, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто, позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України, оскільки сплив строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги (позову до суду) про дострокове погашення кредиту змінює порядок, умови і строк дії договору позики та строк зобов`язань між сторонами за таким договором вважається таким, що настав.

Отже, регулятивні відносини між сторонами договору позики обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами).

За таких обставин, суд зазначає, що кредитор має право нараховувати проценти, обумовлені договором позики лише в межах дії такого договору, тобто належним періодом нарахування відсотків за правомірне користування ОСОБА_1 позикою у розмірі 35 000,00 доларів США, яку він отримав згідно розписки від 03.04.2020 є період з 03.04.2020 по 01.09.2020 (строк надання позики).

З урахуванням наведеного, належна до сплати сума 3% за користування позикою розмірі 35 000,00 доларів США за період з 03.04.2020 по 01.09.2020 - є сума у розмірі 4 098,39 доларів США, тому суд вважає законними та обґрунтованими вимоги первісного позову в цій частині.

Щодо решти нарахованої до стягнення суми 3% за користування позикою розмірі 35 000,00 доларів США, що заявлена до стягнення позивачем за первісним позовом за період з 02.09.2020 по 20.02.2024, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Стосовно заявлених до стягнення 3% річних, нарахованих за користування позикою у розмірі 305 00,00 доларів США, нарахованих за період з 02.10.2020 по 22.02.2024 в загальній сумі 31 050,00 доларів США, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В розписці про отримання позики у розмірі 305 000,00 доларів США ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму в строк до 01.10.2020.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи можливість нарахування відсотків на суму основного боргу, як міру відповідальності за період після закінчення строку кредитування, врегульовану статтею 625 ЦК України, суд вважає вимоги про стягннення нарахованих відсотків за прострочення повернення позики у розмірі 31 050,00 доларів США обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо зауважень відповідача по первісному позову про застосування до спірних правовідносин положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, то суд відхиляє таку позицію, оскільки прострочення позичальником грошового зобов`язання за договором відбулось задового до введення в Україні воєнного стану та вказані обставини не вплинули на можливість ОСОБА_1 сплатити суму основного зобов`язання у встановлений в розписках строк.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача по первісному позову пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку із чим з відповідача підлягає до стягнення сума у розмірі 5 627,23 доларів США, що станом на дату винесення рішення за офіційним курсом НБУ становить 228 117,22 грн.

Щодо зустрічного позову.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить суд:

- визнати договір № 1 від 30 квітня 2021 року укладений (підписаний) між ОСОБА_2 про відступлення права вимоги з ТОВ "ТОП КРОП", в особі директора - ОСОБА_9 , згідно якого право вимоги боргу в сумі 305 000,00 доларів США перейшли від ОСОБА_2 до ТОВ "Топ Кроп", який є фіктивним - недійсним.

- визнати договір № 2 від 30 квітня 2021 року укладений (підписаний) між ОСОБА_2 про відступлення права вимоги з ТОВ "ТОП КРОП", в особі директора - ОСОБА_9 , згідно якого право вимоги боргу 35 000,00 доларів США, перейшли від ОСОБА_2 до ТОВ "ТОП КРОП", який є фіктивним - недійсним.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 вказує, що на його переконання виникають сумніви щодо додержання ОСОБА_2 та ТОВ "ТОП КРОП" при укладанні (підписанні) договорів № 1 та № 2 від 30 квітня 2021 року про відступлення права вимоги вимог Закону та останні мають ознаки фіктивності.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, як вже зазначалось судом, 30 квітня 2021 року між ОСОБА_2 (Первісний кредитор) та ТОВ "ТОП КРОП" (Новий кредитор) було укладено Договір № 1, яким відступлено право вимоги з повернення наданої строкової поворотної позики в розмірі 305 000,00 доларів США та сплати відсотків річних та інфляційних втрат до ОСОБА_1 , а також Договір № 2, яким відступлено право вимоги з повернення наданої строкової поворотної позики в розмірі 35 000,00 доларів США та сплати відсотків річних, процентів від суми позики та інфляційних втрат до ОСОБА_1 ..

У зв`язку з чим, до ТОВ "ТОП КРОП" перейшло право вимоги з повернення наданої строкової поворотної позики в загальному розмірі 340 000,00 доларів США, а також і всі інші права кредитора, в тому числі, право на звернення до суду за захистом порушеного права, реалізація якого ТОВ "ТОП КРОП" і стала підставою для відкриття провадження за первісним позовом у даній справі.

Позивач за зустрічним позовом вказує як на підставу недійсності вказаних правочинів що вони не мали на собі реальної мети переходу боргу, оскільки ТОВ "ТОП КРОП" була фінансово неспроможної виконати договори, а укладені договори є метою «вибивання боргу» у складний для ОСОБА_1 фінансовий період під час оголошення у Державі військового стану, після перебування всіх його фінансових активів в окупації, і знищення його активів під час військових дій, включення боргових зобов`язань ОСОБА_10 до активів збанкрутілого товариства з метою ухилення від сплати судового збору, тобто реальна сутність договорів не про відступлення права вимоги це не зміна кредитора, оскільки ОСОБА_2 фактично ним залишився, не отримавши від ТОВ "ТОП КРОП" грошових коштів відповідно до п. 2 договору.

Відповідно до усталеної судової практики правочин, вчинений боржником може бути визнано недійсним у випадку, якщо такий правочин вчинено на шкоду кредиторам.

Відповідно до статті 4 ГПУ України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення статей 16 ЦК України, 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові у справі № 638/2304/17 від 05 вересня 2019 року:

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Тлумачення змісту статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Для визнання в судовому порядку недійсним договору, окрім іншого, в обов`язковому порядку суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб (учасників правочину, або заінтересованих осіб) у зв`язку з укладенням спірного правочину, а ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Зазначений висновок є загальним для спорів про визнання недійними договорів.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справі № 910/1255/20 від 07 квітня 2021 року та у справі № 904/5480/19 від 21 квітня 2021 року.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (стаття 74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Проте, як вбачається із зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічним позовом не вказує яким саме чином порушені його права як боржника у зобов`язанні укладенням угоди про відступлення права вимоги іншому кредиторові та жодним чином не обґрунтовує наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи його інтересів як учасника оскаржуваного правочину у зв`язку з його укладенням.

Суд вважає, що права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 як боржника у зобов`язання не порушуються укладенням договору цесії, адже не змінюють його обов`язків чи їх обсягу та не створюють нових.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідачів по зустрічному позову, що зустрічний позов про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги № 1 та № 2 від 30.04.2021, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ "ТОП КРОП" є необґрунтованим, оскільки позивач не довів порушення своїх прав за оспорюваними договорами.

Окрім цього, суд зауважує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Верховний Суд в постанові від 03.09.2019 по справі № 904/4567/18 наголосив, що у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ необхідно враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Так, судом варховано, що сторонами оспорюваних правочинів були вчинені дії на їх виконання, а саме передані новому кредиторові оригінали боргових розписок ОСОБА_1 , також ОСОБА_2 вчинені заходи щодо отримання заборгованості за відступлене право вимоги шляхом звернення до суду із кредиторськими вимогами в справі про банкрутство ТОВ "ТОП КРОП", що на переконання суду унеможливлює кваліфікування таких правочинів як фіктивних.

Враховуючи викладене та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Витрати зі сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви, відповідно приписів ст. 129 ГПК України, залишаються за позивачем за зустрічним позовом.

Керуючись статтями 1, 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 76-79, 86, 129 232, 233, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд ,

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Топ Кроп" (, адреса: 61007, м. Харків, проспект Героїв Харкова, б. 275) - 375 148,39 доларів США, з яких основна заборгованість 340 000,00 доларів США, відсотки за користування позикою 4 098,39 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 31 050,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) в дохід державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, , рахунок UA0026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) - 228 117,22 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення направити сторонам по справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу.

Повне рішення складено "09" серпня 2024 р.

Суддя О.В. Кононова