ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2024 Справа № 914/1280/24

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДХАБ»

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Томашевського Івана Михайловича

про: стягнення 1 041 074,09 грн.,

представники:

позивача: Кавчук А.В.

відповідача: Сааді Р.М.,

ВСТАНОВИВ

17.05.2024р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДХАБ» до відповідача: Фізичної особи-підприємця Томашевського Івана Михайловича про стягнення 1 041 074,09 грн.

23.05.2024р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 19.06.2024р.; явку представників сторін у судове засідання визнати обов`язковою; викликати представників сторін у підготовче засідання.

Хід справи викладено в ухвалах суду і відображено в протоколах судових засідань.

07.06.2024р. через систему «Електронний суд» Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№15228/24), в якому визнано позов.

11.06.2024р. через систему «Електронний суд» Позивачем подано відповідь на відзив (вх.№15554/24).

18.06.2024р. через систему «Електронний суд» Відповідачем подано заяву про долучення письмових доказів, визнати поважними причини неподання таких у визначений судом строк (вх.№16181/24).

У підготовчому засіданні 19.06.2024р. суд, зокрема, ухвалив визначити причини пропуску строку на подання доказів поважними, поновити строк і долучити докази до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 26.06.20243р. суд постановив ухвалу відповідно до якої, зокрема, ухвалив відмовити у прийнятті визнання Відповідачем позову, закрити підготовче провадження та призначити розгляд спору по суті на 07.08.2024р.

07.08.2024р. через систему «Електронний суд» Відповідачем подано дві заяви про долучення доказів, при цьому, без долучення таких, як додатків до заяв (вх.№19749/24, вх.№19690/24).

Суть спору та правова позиція учасників справи.

Мотивуючи заявлені позовні вимоги, Позивач вказує на несвоєчасне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати за послуги оренди обладнання. За порушення строків виконання зобов`язань Відповідачу нараховано пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідач у поданому відзиві визнає позов в частині стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, погоджується з наведеним Позивачем розрахунком боргу. При цьому, просить суд зменшити розмір пені до 10 000,00 грн. з покликанням на форс-мажорні обставини, зокрема, на повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України.

Позивач у відповіді на відзив вважає, що Відповідач не довів наявність форс-мажорних обставин, існування яких може бути підставою для звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором. Також, звернув увагу суду, на те, що Відповідач порушував умови договору ще задовго до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДХАБ» (Позивач), як Орендодавцем та Фізичною особою - підприємцем Томашевським І.М. (Відповідач), як Орендарем, укладено Договір оперативної оренди обладнання №21-0807/1 від 08.07.2021р. (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, Орендодавець надає Орендарю у тимчасове оплатне користування (оренду) будівельну опалубку (в т.ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування), асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі.

На підставі Договору Орендодавець виставив Орендарю Рахунок №67 від 08.07.2021р. для внесення передоплати в сумі 400 000,00 грн. Орендар здійснив оплату згідно з рахунком (копію платіжної інструкції від 09.07.2021р. № 1343 долучено до позовних матеріалів).

На виконання Договору Орендодавець передавав в оренду Орендарю обладнання відповідно до наступних Актів приймання-передачі:

-Акт приймання-передачі від 28.07.2021р. № 2101;

-Акт приймання-передачі від 05.08.2021р. № 2125;

-Акт приймання-передачі від 16.08.2021р. № 2199;

-Акт приймання-передачі від 08.02.2022р. № 2944;

-Акт приймання-передачі від 14.02.2022р. № 2937.

Орендна плата розраховується Орендодавцем щомісячно на підставі фактичної кількості днів користування обладнанням згідно з актами прийому-передачі обладнання (п. 4.2.1 Договору).

Орендодавець до 10 числа місяця, наступного за тим, за який нараховується орендна плата, надсилає Орендарю поштою (цінним листом з описом вкладення) оригінал підписаного та скріпленого печаткою Орендодавця акта наданих послуг в двох примірниках (п. 4.2.2 Договору).

Орендар зобов`язаний підписати і повернути один підписаний та скріплений печаткою оригінал акта наданих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, за який нараховується орендна плата. У разі неповернення акта і відсутності письмової мотивованої відмови Орендаря від підписання цього акта, такий акт та сума орендної плати вважаються беззастережно визнаними Орендарем, а послуга - прийнятою в повному обсязі (п.4.2.3 Договору).

Орендар сплачує орендну плату щомісячно протягом 30 календарних днів з дня закінчення місяця, за який нараховується орендна плата (п.4.2.4 Договору).

Сторонами підписано Акти наданих послуг за липень - листопад 2021 року та липень - серпень 2022 року:

-Акт надання послуг від 31.07.2021р. №128 на суму 250 462,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.08.2021р. №145 на суму 640 749,00 грн;

-Акт надання послуг від 30.09.2021р. №189 на суму 558 575,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.10.2021р. №224 на суму 431 116,00 грн;

-Акт надання послуг від 30.11.2021р. №273 на суму 40 852,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.07.2022р. №93 на суму 178 000 ,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.08.2022р. №116 на суму 100 000,00 грн.

Загальна вартість послуг оренди за цими Актами надання послуг становить

2 199 754,00 грн.

Орендар не в повному обсязі оплатив орендну плату відповідно до п.4.2.4 Договору. Орендар сплатив кошти в загальній сумі 1 700 000,00 грн відповідно до наступних платіжних інструкцій:

-від 09.07.2021р. №1343 на суму 400 000,00 грн;

-від 06.08.2021р. №1456 на суму 200 000,00 грн;

-від 12.08.2021р. №1477 на суму 100 000,00 грн;

-від 02.09.2021р. №1612 на суму 100 000,00 грн;

-від 16.09.2021р. №1730 на суму 200 000,00 грн;

-від 13.10.2021р. №1872 на суму 200 000,00 грн;

-від 09.11.2021р. №1982 на суму 300 000 ,00 грн;

-від 21.12.2021р. №2149 на суму 200 000,00 грн.

Копії платіжних інструкцій та рахунків, на підставі яких здійснені оплати, долучено до позовних матеріалів. Ці кошти, як ствердив Позивач, зараховані ним, як Орендодавцем в рахунок оплати за наступними Актами:

-Акт надання послуг від 31.07.2021р. №128 на суму 250 462 ,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.08.2021р. №145 на суму 640 749,00 грн;

-Акт надання послуг від 30.09.2021р. №189 на суму 558 575,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.10.2021р. №224 на суму 431 116,00 грн. (зараховано оплату в сумі 250 214,00 грн; залишок боргу за актом становить 180 902,00 грн).

Неоплаченими залишились послуги оренди за наступними Актами:

-Акт надання послуг від 31.10.2021р. №224 на суму 431 116,00 грн (залишок боргу за актом становить 180 902 ,00 грн);

-Акт надання послуг від 30.11.2021р. №273 на суму 40 852 ,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.07.2022р. №93 на суму 178 000 ,00 грн;

-Акт надання послуг від 31.08.2022р. №116 на суму 100 000,00 грн.

Загальна сума заборгованості становить 499 754,00 грн.

Позивач звертався до Відповідача з письмовою Вимогою про сплату боргу від 26.02.2024р. №24-2602. Згідно з інформацію (трекінгом) з веб-сайту АТ «Укрпошта» відправлення №218 отримане Відповідачем 27.03.2024р.

Відповідач не сплатив борг та не надав відповіді на Вимогу.

Відповідальність Відповідача за невиконання зобов`язань з оплати передбачена п.7.1 Договору у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Нарахування пені здійснюється за весь період прострочення (п.7.7 Договору). Строк позовної давності щодо стягнення пені становить три роки(п.7.7 Договору).

Позивач вважає, що дії Відповідача є неправомірними та порушують права Позивача на отримання оплати за користування обладнанням, що передане в оренду. У зв`язку з цим, Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача за захистом своїх прав та стягнення заборгованості в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги Позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору опертивної оренди обладнання № 21-0807/1 від 08.07.2021р.

Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України, за договором оренди, одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

Положенням Договору сторони погодили, що Орендар сплачує орендну плату щомісячно протягом 30 календарних днів з дня закінчення місяця, за який нараховується орендна плата (п.4.2.4 Договору).

Матеріали справи не містять доказів повернення майна з оренди чи його заміни у спірний період, тому суд дійшов висновку про порушення Відповідачем свого зобов`язання щодо вчасної сплати за користування обладнанням. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 499 754,00 грн. підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення, крім суми основного боргу, 400 376,79 грн. пені, 3% річних - 29 621,77 грн., інфляційні витрати - 111 321,53 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доказів своєчасного виконання Відповідачем свого грошового зобов`язання матеріали справи не містять, разом з тим Відповідач погодився з позовними вимогами в частині стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, погоджується з наведеним Позивачем розрахунком боргу.

З урахуванням здійсненого Позивачем розрахунку сум заборгованості по кожному акту окремо, судом здійснено перерахунок та встановлено, що з Відповідача підлягає стягненню 29 621,77 грн. - 3% річних та 111 321,53 грн. інфляційних втрат.

Що стосується пені, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

У ч.6 ст.231 ГК України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідальність Відповідача за невиконання зобов`язань з оплати передбачена п.7.1 Договору у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Нарахування пені здійснюється за весь період прострочення (п.7.7 Договору).

Згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 20 серпня 2020 року у справі №902/959/19, Касаційний господарський суд виходить з того, що неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо несвоєчасної оплати орендної плати) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи договорі.

Водночас, згідно з частиною шостою статті 232 ГК України, нарахування штрафним санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто, сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (правові позиції ВС/КГС у постановах від 28.01.2020р. у справі №910/17753/18, від 20.08.2020р. у справі 902/959/19; від 10.09.2020р. у справі 916/1777/19).

Отже, з врахуванням редакції п.7.7 Договору оренди, до періоду нарахування пені правило ч. 6 ст. 232 ГК України не застосовується.

Перевіривши розрахунок пені здійснений Позивачем, суд вважає його обґрунтованим та арифметично вірним.

З огляду на заперечення Відповідача та заявлення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно з положеннями статті 233 ГК України, які також кореспондують зі змістом статті 551 ЦК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто, з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

З огляду на те, що у даному спорі із ряду заявлених штрафних санкцій, суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування пені, вирішуючи питання про її зменшення, суд враховує правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Правовий висновок, що неустойка не може бути непомірним тягарем боржникові і джерелом отримання додаткових прибутків кредиторові підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відповідно до постанови від 08.04.2020р. у справі №924/570/19.

Поряд з цим, враховуючи, що основне зобов`язання Відповідачем не виконано, а нарахована пеня становить більше 80% від основного зобов`язання, тому наявні підстави вважати, що така пеня є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для Позивача, тому клопотання Відповідача про її зменшення задоволенню підлягає частково.

Так, оцінивши в сукупності вищезазначені обставини та надані докази, беручи до уваги обставини, які призвели до виникнення боргу, та те, що Відповідачем до подання позову у значній мірі виконано свої договірні зобов`язання, а також з огляду на розмір річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню з Відповідача за Договором оренди обладнання, суд вважає за необхідне зменшити розмір правомірно нарахованої пені, що підлягає стягненню з Відповідача, на 50%, тобто до 200 188,40 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені у сумі 200 188,40 грн. підлягають задоволенню, а у решті суми пені за вказаним Договором - відмові.

Окрім того, що доводів Відповідача про наявність підстав для звільнення його від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, то саме лише посилання про настання форс-мажорних обставин (введення в Україні воєнного стану, як обставини непереборної сили) не ставить у пряму залежність неможливість виконання Відповідачем грошового зобов`язання за укладеним Договором.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018р. у справі № 915/531/17, від 26.05.2020р. у справі №918/289/19, від 17.12.2020р. у справі №913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до якого форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Такий же висновок підтримано КГС ВС у постанові від 30.11.2021р. у справі № 913/785/17.

Однак, доказів прямого впливу введення воєнного стану в Україні на господарську діяльність Відповідача, що мало наслідком неможливість виконання грошового зобов`язання, останнім не подано. При цьому, слушними є доводи позивача, що прострочення відповідача виникло ще до введення в Україні воєнного стану, тому посилання на таку обставину є безпідставним.

Також, суд акцентує увагу, що в силу п.11.3 Договору, Сторона (Відповідач), для якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана в 10-денний термін повідомити іншу Сторону (Позивача) про настання таких обставин. Наявність форс-мажорних обставин підтверджується довідкою (висновком) ТПП України або іншого уповноваженого органу.

Водночас такого повідомлення Відповідача матеріали справи не містять, що виключає можливість Відповідача посилатися на відповідні обставини.

Також, Відповідач не долучив до відзиву сертифікат торгово-промислової палати України, який за умовами Договору, нормами Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» та ГПК України, може вважатись допустимим доказом на підтвердження існування форс-мажорних обставин.

Як визначає ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Факт існування заборгованості Відповідача перед Позивачем слідує з умов укладеного між сторонами Договору, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню судом частково з урахуванням викладених мотивів.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Сплачена Позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №152 від 16.05.2024р. на суму 15 616,11 грн.

Судові витрати згідно зі ст.129 ГПК України у вигляді 15 616,11 грн. відшкодування судового збору покладаються на Відповідача. При цьому, судом враховується, що, незважаючи на зменшення судом розміру пені на 50%, судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки, покладається на Відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Томашевського Івана Михайловича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДХАБ» (місцезнаходження: Україна, 79069, Львівська обл., місто Львів, вулиця Шевченка, будинок 317; ідентифікаційний код - 42863146) 499 754,00 грн. заборгованості, 200 188,40 грн. пені, 29 621,77 грн. 3% річних, 111 321,53 грн. інфляційних втрат та 15 616,11 грн. судового збору.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 19.08.2024 р.

Суддя Король М.Р.