ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року

м. Київ

cправа № 902/197/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Краснов Є. В., Могил С. К.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.01.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2024 у справі

за позовом керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі:

1) Національної академії аграрних наук України,

2) Вінницької районної державної адміністрації,

3) Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) Державне підприємство «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України»,

2) Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України,

3) Державне підприємство «Науковий інноваційно-технологічний центр» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

4) Концерн «Поділля»,

5) Вінницька міська рада,

6) ОСОБА_1 ,

7) ОСОБА_2 ,

8) ОСОБА_3 в інтересах якого виступає ОСОБА_2 ,

9) ОСОБА_4 ,

10) ОСОБА_5 ,

11) ОСОБА_6 ,

12) ОСОБА_7 ,

13) ОСОБА_8 ,

14) ОСОБА_9 ,

15) ОСОБА_10 ,

16) ОСОБА_11 ,

17) ОСОБА_12 ,

18) ОСОБА_13 ,

19) ОСОБА_14 ,

20) ОСОБА_15 ,

21) ОСОБА_16 ,

22) ОСОБА_17 ,

23) ОСОБА_18 ,

24) ОСОБА_19 ,

25) ОСОБА_20 ,

26) ОСОБА_21 ,

27) ОСОБА_22 ,

28) ОСОБА_23 ,

29) ОСОБА_24 ,

30) ОСОБА_25 ,

31) ОСОБА_26 ,

32) ОСОБА_27 ,

33) ОСОБА_28 ,

34) ОСОБА_29 ,

35) ОСОБА_30 ,

36) ОСОБА_31 ,

37) ОСОБА_32 ,

38) ОСОБА_33 ,

39) ОСОБА_34 ,

40) ОСОБА_35 ,

41) ОСОБА_36 ,

42) ОСОБА_37 ,

43) ОСОБА_38 ,

44) ОСОБА_39 ,

45) ОСОБА_40 ,

про визнання недійсним та скасування рішення.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Шапка І. М., представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області - Римський М. В., представник Агрономічної сільської ради - Паничук Б. М., представник Вінницької міської ради - Лірник І. І., представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - Тиховський М. О.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У березні 2022 року керівник Вінницької обласної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України (далі - позивач-1 та/або НААН), Вінницької районної державної адміністрації (далі - позивач-2 та/або Вінницька РДА) та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - позивач-3 та/або Держгеокадастр) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом про визнання недійсним та скасування рішення Бохоницької сільської ради (правонаступник Агрономічної сільської ради) Вінницького району (далі - відповідач та/або Сільрада) від 09.02.2018 № 21 «Про визнання Державного акта на право постійного користування землею таким, що втратив чинність» (далі - рішення від 09.02.2018 № 21).

1.2. На обґрунтування позову Прокурор зазначав, що прийнявши оскаржуване рішення від 09.02.2018 № 21 Сільрада вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки цим рішенням фактично припинила право Державного підприємства «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України» на користування землею (особливо цінними землями).

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, рішенням Бохоницької сільської ради від 20.04.2000 № 10 передано у постійне користування Дослідному господарству «Бохоницьке» земельні ділянки загальною площею 1451,538 га в межах згідно з планом землекористування.

На підставі вказаного рішення ради, 12.06.2000 Дослідному господарству «Бохоницьке» видано Державний акт на право постійного користування землею серія ВН № 1853 (далі - Державний акт), додатком до якого є план зовнішніх меж землекористування.

10.06.1997 до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України включено юридичну особу під найменуванням - Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів Української Академії Аграрних Наук» із присвоєнням їй ідентифікаційного коду 00496550, що підтверджується довідкою № 2418.

21.04.2000 здійснено перереєстрацію Дослідного господарства «Бохоницьке» Інституту кормів Української Академії Аграрних Наук», за результатами якої змінено найменування останнього на Державне підприємство «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів Української Академії Аграрних Наук», ідентифікаційний код юридичної особи 00496550.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на дату подачі позову за ідентифікаційним кодом 00496550 зареєстровано Державне підприємство «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України».

Суб`єкт, який визначений землекористувачем в Державному акті на право постійного користування землею серія ВН № 1853 від 12.06.2000 на момент вирішення спору має найменування Державне підприємство «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України» (далі - ДП ДГ «Бохоницьке»).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі рішень органів державної влади та місцевого самоврядування здійснювалося вилучення земельних ділянок з землекористування ДП ДГ «Бохоницьке» з масиву в 1451,538 га, зокрема:

1) розпорядженнями Вінницької РДА від 21.01.2005 № 49 та від 01.02.2005 № 98 вилучено з землекористування ДП ДГ «Бохоницьке» земельну ділянку площею 11,7 га та передано у власність 116 членів Добровільного садово-огородницького об`єднання громадян «Ветеран» для ведення садівництва. З огляду на витяг із протоколу № 11 засідання президії Української академії аграрних наук від 22.05.2003, останньою було надано згоду на вилучення 16,7 га землі із землекористування ДП ДГ «Бохоницьке» для передачі її Добровільному садово-огородницькому об`єднанню громадян «Ветеран»;

2) розпорядженням Вінницької РДА від 15.02.2008 № 259 затверджено технічну документацію із землеустрою по інвентаризації земель та залишено в користуванні ДП ДГ «Бохоницьке» земельну ділянку загальною площею 1149,3361 га;

3) розпорядженням Вінницької РДА від 30.04.2008 № 768 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам та вилучено у ДП ДГ «Бохоницьке» з постійного користування земельну ділянку загальною площею 22,9017 га;

4) розпорядженням Вінницької РДА від 30.04.2008 № 769 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам та вилучено у ДП ДГ «Бохоницьке» з постійного користування земельну ділянку загальною площею 10,80 га;

5) розпорядженням Вінницької РДА від 25.07.2008 № 1486 вилучено з землекористування ДП ДГ «Бохоницьке» земельну ділянку площею 25,4669 га та передано у власність 228 громадян згідно додатку 1 до вказаного розпорядження. З огляду на зміст постанови президії Української академії аграрних наук від 27.12.2007, останньою було надано згоду на вилучення 25,0 га землі із землекористування ДП ДГ «Бохоницьке» для передачі її співробітникам Інституту кормів Української академії аграрних наук, Дослідного господарства «Бохоницьке» Інституту кормів Української академії аграрних наук та жителям сільської громади для ведення індивідуального садівництва;

6) розпорядженням Вінницької РДА від 18.12.2009 № 1895 затверджено технічну документацію із землеустрою та вилучено у ДП ДГ «Бохоницьке» з постійного користування земельну ділянку загальною площею 45,1842 га.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що 13.11.2012 на підставі рішення 12 сесії Бохоницької сільської ради 6 скликання від 20.07.2012, а також на підставі розпорядження Вінницької РДА від 02.08.2012 № 886 ДП ДГ «Бохоницьке» видано 35 нових державних актів на право постійного користування на наступні земельні ділянки:

1) :01:004:0061 площею 28,7853 га (державний акт серія ЯЯ № 020249);

2) :01:005:0002 площею 1,3466 га (державний акт серія ЯЯ № 020296);

3) :01:006:0176 площею 76,1748 (державний акт серія ЯЯ № 020287);

4) :01:007:0218 площею 4,4800 га (державний акт серія ЯЯ № 020288);

5) :01:008:0381 площею 1,2683 га (державний акт серія ЯЯ № 020290);

6) :01:008:0382 площею 8,7262 га (державний акт серія ЯЯ № 020281);

7) :01:008:0383 площею 8,6105 га (державний акт серія ЯЯ № 020282);

8) :01:009:0005 площею 2,4044 (державний акт серія ЯЯ № 020292);

9) :01:009:0006 площею 2,7030 га (державний акт серія ЯЯ № 020293);

10) :01:009:0007 площею 0,7846 (державний акт серія ЯЯ № 020294);

11) :01:010:0009 площею 39,2411 га (державний акт серія ЯЯ № 020302);

12) :01:011:0002 площею 80,6995 га (державний акт серія ЯЯ № 020285);

13) :01:012:0004 площею 98,3743 (державний акт серія ЯЯ № 020303);

14) :02:001:0290 площею 0,8000 га (державний акт серія ЯЯ № 020242);

15) :02:001:0291 площею 0,6000 га (державний акт серія ЯЯ № 020243);

16) :02:001:0292 площею 0,8000 (державний акт серія ЯЯ №020244);

17) :02:001:0293 площею 0,7000 га (державний акт серія ЯЯ № 020245);

18) :02:001:0294 площею 1,1000 га (державний акт серія ЯЯ № 020246);

19) :02:001:0295 площею 1,1058 (державний акт серія ЯЯ № 020247);

20) :06:001:0001 площею 17,4932 га (державний акт серія ЯЯ № 020283);

21) :06:001:0002 площею 2,9763 га (державний акт серія ЯЯ № 020284);

22) :06:002:0013 площею 6,1025 га (державний акт серія ЯЯ № 020305);

23) :01:006:0177 площею 18,2508 га (державний акт серія ЯЯ № 020297);

24) :01:006:0178 площею 0,2908 га (державний акт серія ЯЯ № 020298);

25) :01:009:0008 площею 4,3949 га (державний акт серія ЯЯ № 020299);

26) :01:009:0009 площею 177,6922 га (державний акт серія ЯЯ № 020300);

27) :01:009:0010 площею 1,7654 га (державний акт серія ЯЯ № 020301);

28) :01:013:0230 площею 2,3604 га (державний акт серія ЯЯ № 020248);

29) :06:001:0004 площею 19,8067 га (державний акт серія ЯЯ № 020304);

30) :06:002:0014 площею 66,6904 га (державний акт серія ЯЯ № 020306);

31) :06:003:0004 площею 1,5659 га (державний акт серія ЯЯ № 020291);

32) :06:003:0005 площею 13,4337 га (державний акт серія ЯЯ № 020307);

33) :06:003:0006 площею 8,2158 га (державний акт серія ЯЯ № 020308);

34) державний акт серія ЯЯ № 020286 на земельну ділянку площею 28,2357 га;

35) державний акт серія ЯЯ № 020250 на земельну ділянку площею 73,3112 га.

09.02.2018 Бохоницькою сільською радою прийнято рішення № 21 «Про визнання Державного акта на право постійного користування землею таким, що втратив чинність». Зі змісту рішення вбачається, що виданий Дослідному господарству «Бохоницьке» 12.06.2000 Державний акт на право постійного користування землею серія ВН № 1853 у зв`язку з проведеною інвентаризацією визнано таким, що втратив чинність.

Постановою президії НААН від 18.12.2019 № 20 затверджено акт приймання-передачі частини майна та земельних ділянок ДП ДГ «Бохоницьке». Передано на баланс Інституту кормів, зокрема земельні ділянки загальною площею 885,8681 га, які перебували на балансі ДП ДГ «Бохоницьке».

Як слідує з акта приймання-передачі майна від 28.11.2019 № 1 Інституту кормів та сільського господарства Поділля НААН передано Державним підприємством «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України в тому числі 130,8134 га неоформлених земельних ділянок.

Відповідно до наказу Держгеокадастру від 30.07.2020 № 2-12599/15-20-СГ надано в постійне користування Інституту кормів та сільського господарства Поділля НААН земельні ділянки державної власності загальною площею 754,2548 га, які перебували у постійному користуванні ДП ДГ «Бохоницьке», а саме земельні ділянки з кадастровими номерами:

1) :01:004:0061;

2) :01:005:0002;

3) :01:006:0176;

4) :01:007:0218;

5) :01:008:0381;

6) :01:008:0382;

7) :01:008:0383;

8) :01:009:0005;

9) :01:009:0006;

10) :01:009:0007;

11) :01:010:0009;

12) :01:011:0002;

13) :01:012:0004;

14) :02:001:0290;

15) :02:001:0291;

16) :02:111:0001;

17) :02:001:0293;

18) :02:001:0294;

19) :02:001:0295;

20) :06:001:0001;

21) :06:001:0002;

22) :06:002:0013;

23) :01:006:0177;

24) :01:006:0178;

25) :01:009:0008;

26) :01:009:0009;

27) :01:009:0010;

28) :01:013:0230;

29) :06:001:0004;

30) :06:002:0014;

31) :06:003:0004;

32) :06:003:0005;

33) :06:003:0006;

34) :01:004:0066.

У подальшому, на підставі наказу Держгеокадастру від 30.07.2020 № 2-12599/15-20-СГ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Інститутом кормів та сільського господарства Поділля НААН зареєстровано право постійного користування на земельні ділянки, які перебували у постійному користуванні Державного підприємства «Дослідне господарство «Бохоницьке».

Прокурор вважаючи, що Бохоницька сільська рада (правонаступником якої є Агрономічна сільська рада), прийнявши 09.02.2018 рішення № 21, вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки цим рішенням фактично припинила право користування землею Державного підприємства «Дослідне господарство «Бохоницьке» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України», звернувся з позовом у цій справі.

3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3.1. Справа розглядалася судами неодноразово.

3.2. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08.01.2024 (суддя Міліціанов Р. В.), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2024 (Філіпова Т. Л. - головуючий суддя, судді: Миханюк М. В., Маціщук А. В.) відмовлено у задоволенні позову.

3.3. Суди за результатами нового розгляду цієї справи акцентували увагу на незаконності та не відповідності положенням статей 13, 19 Конституції України, статей 12, 13, 22, 23, 78, 83, 92, 117, 122, 141, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) рішення від 09.02.2018 № 21.

Разом з цим, виходячи з вказівок касаційного суду, висновок про незаконність прийняття Сільрадою оскаржуваного рішення від 09.02.2018 № 21 розглядався судами попередніх інстанцій в поєднанні з питанням про наявність порушеного права землекористувача, пов`язаного з прийняттям такого рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що Прокурором обрано неефективний спосіб захисту прав, оскільки скасування відповідного рішення від 09.02.2018 № 21 не відновить права держави в особі уповноважених органів, які змушені будуть звертатися до суду з вимогами про витребування земельних ділянок, утворених у межах Державного акта ВН № 1853 від 12.06.2000.

Зокрема, суди попередніх інстанцій враховуючи наявність доказів про неодноразове вилучення окремих земельних ділянок із загального масиву землі 1 451,538 га, видачі державних актів, розміщення на відповідній земельній ділянці житлових будинків, об`єктів соціальної сфери, проїздів, кладовища, стадіону, сформованих земельних ділянок іншого цільового призначення, що підтверджується як схемою Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», так і наявним у матеріалах справи Витягом з плану зонування м. Вінниці звернули увагу на те, відновлення такого права призведе до порушення принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо володіння і користування земельними ділянками необмеженого кола осіб. Наведене додатково свідчить про неефективність обраного способу судового захисту.

Суди попередніх інстанцій також акцентували увагу на тому, що обраний Прокурором спосіб захисту не створює необхідних умов для вчинення необхідних, встановлених нормативними актами, дій позивача, спрямованих на реальне набуття ним прав на земельну ділянку, такий спосіб не відповідає критеріям ефективності та належності.

4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Вінницької області від 08.01.2024 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2024 у справі № 902/197/22, Прокурор звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постанову, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

4.2. Касаційне провадження у даній справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.3. На обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження, скаржник наголошує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 07.07.2022 у справі № 915/1164/21, від 21.02.2024 у справі № 911/1730/22, від 06.12.2023 у справі № 362/122/15, від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21, від 14.03.2023 у справі № 902/115/22.

4.4. Скаржник звертаючи увагу на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та від 07.07.2022 у справі № 915/1164/21 наголошує на тому, що вимога Прокурора про визнання оскаржуваного рішення незаконним та його скасування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника, оскільки спрямована не на втрату таким рішенням юридичної сили, а на захист інтересу держави в юридичній визначеності на майбутнє.

4.5. За твердженнями скаржника, висновки суду апеляційної інстанції про те, що надана Прокурором схема накладення координат Державного акта не є належним доказом та не відповідає вимогам землевпорядної документації, визначеним у статтях 79-1, 186 ЗК України та статтях 1, 25 Закону України «Про землеустрій», є помилковими та ухваленими без врахування висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 21.02.2024 у справі № 911/1730/22, від 06.12.2023 у справі № 362/122/15, від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21, від 14.03.2023 у справі № 902/115/22, у яких такий вид доказів приймався до розгляду.

4.6. Скаржник також акцентує увагу на тому, що при новому розгляді цієї справи, судами попередніх інстанцій не враховано обов`язкові вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.05.2023 у даній справі.

4.7. Крім того, скаржник зауважує, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову з підстав неефективності способу захисту, застосували практику Великої Палати Верховного Суду, що є не релевантною до спірних правовідносин. У контексті наведених доводів скаржник наголошує на неврахуванні судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду у справах, де визначено критерії подібності правовідносин (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16, пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, пункт 8.2 постанови від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, постанова від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

4.8. Концерн «Поділля» у відзиві просить рішення та постанову залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

4.9. Держгеокадастр у поясненнях просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

4.10. Вінницька міська рада у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - без змін.

4.11. Сільрада у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - без змін.

4.12. ОСОБА_2 у відзиві просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

4.13. Інститут кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України надав на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника Інституту.

4.14. ДП «Науковий інноваційно-технологічний центр інституту кормів та сільського господарства Поділля національної академії аграрних наук України» надало клопотання в якому просить справу розглянути за відсутністю представника підприємства. Водночас, у наведеному клопотанні зазначає про те, що касаційну скаргу підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині четвертій статті 300 ГПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.3. Завданням господарського судочинства, відповідно до статті 2 ГПК України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту його порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність і (або) необґрунтованість заявлених вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/19681/16, від 27.02.2019 у справі № 810/5172/15, від 15.05.2019 у справі № 501/2855/17, від 18.09.2019 у справі № 826/16178/18, від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц, від 04.12.2019 у справах № 200/2916/19-а та № 200/5463/19-а, від 19.02.2020 у справі № 1340/3580/18, від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20, від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20).

У постанові від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (пункт 145 рішення Європейського суду з прав людини у справі (далі - ЄСПЛ) від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається, обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення, застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства, застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, або кого вона представляє, а метою захисту є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права чи охоронюваного інтересу.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19, від 13.07.2022 у справі № 909/8/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 109, 150, 151) зроблені висновки про те, що: для витребування нерухомого майна вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою; рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101) та інші); тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

З викладеного слідує, що однією з ознак ефективного способу захисту прав є, зокрема, реальне відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Варто також звернути увагу на те, що у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У статті 4 цього Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають, серед іншого, права постійного користування земельними ділянками.

Відповідно до абзацу 9 пункту першого статті 27 цього Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, крім іншого, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

ЄСПЛ у справі «Атіма Лімітед» проти України» (заява № 56714/11) визнав невиправданим втручання у право власності заявника, оскільки: як випливає з тлумачення національними судами вищих інстанцій національного законодавства, витребувати акції від підприємства-заявника, добросовісного набувача, якому були перепродані акції, можна було лише шляхом подання проти нього віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Таким чином, згідно з національним законодавством останнє положення могло бути єдиною правовою підставою для позбавлення підприємства-заявника його власності. Однак у цій справі проти підприємства-заявника такого позову подано не було; у результаті суди, вочевидь, не могли ухвалити рішення щодо прав власності підприємства-заявника та застосувати зазначене положення proprio motu, тобто за відсутності такої вимоги прокурора до підприємства-заявника.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, у цій справі Прокурор звернувся за захистом прав позивачів на земельну ділянку державної форми власності, виходячи з необхідності такого захисту, яка виникла після прийняття Сільрадою рішення про скасування Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виходячи з обставин вибуття із володіння позивачів певної земельної ділянки. Прокурор вважає, що визнання незаконним та скасування такого рішення від 09.02.2018 № 21 призведе до відновлення прав позивачів.

Під час нового розгляду цієї справи № 902/197/22, виконуючи вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду від 30.05.2023 у цій справі, суди попередніх інстанцій встановили наявність доказів про неодноразове вилучення окремих земельних ділянок із загального масиву землі 1 451,538 га, видачі державних актів, розміщення на відповідній земельній ділянці житлових будинків, об`єктів соціальної сфери, проїздів, кладовища, стадіону, сформованих земельних ділянок іншого цільового призначення, що підтверджується як схемою Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», так і наявним у матеріалах справи Витягом з плану зонування м. Вінниці.

Отже є очевидним, що частина землі знаходиться у володінні інших осіб та без заявлення вимог про її витребування не може бути повернена особам, в інтересах яких пред`явлено позов у цій справі.

Ураховуючи вищевикладене, висновки судів попередніх інстанцій про те, що у цій справі скасування рішення від 09.02.2018 № 21, не поєднане з вимогою про витребування земельної ділянки, є неефективним способом захисту прав, є правомірними.

Обраний Прокурором спосіб захисту не створює необхідних умов для вчинення необхідних, встановлених нормативними актами дій позивача, спрямованих на реальне набуття ним прав на земельну ділянку, такий спосіб не відповідає критеріям ефективності та належності.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення від 09.02.2018 № 21, у зв`язку з неефективно обраним способом захисту порушених прав, оскільки скасування відповідного рішення не відновить права держави в особі уповноважених органів, які змушені будуть звертатися до суду з вимогами про витребування земельних ділянок, утворених у межах Державного акта.

5.4. Посилання скаржника на неврахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 915/1164/21 колегією суддів відхиляються, оскільки як убачається зі змісту наведеної постанови суд касаційної інстанції зазначив, що, з урахуванням того, що судом не встановлено вибуття чи передачу спірної земельної ділянки будь-якому іншому суб`єкту, Прокурором правомірно заявлено вимогу про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 02.11.2006 № 784, а тому спосіб захисту щодо спірної земельної ділянки у даній справі Прокурором обраний відповідно до норм статті 152 ЗК України.

Проте, під час нового розгляду цієї справи № № 902/197/22, виконуючи вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду від 30.05.2023 у цій справі, суди попередніх інстанцій встановили, неодноразове вилучення окремих земельних ділянок із загального масиву землі 1 451,538 га, видачі державних актів, розміщення на відповідній земельній ділянці житлових будинків, об`єктів соціальної сфери, проїздів, кладовища, стадіону, сформованих земельних ділянок іншого цільового призначення. Відтак з огляду на встановлені обставини справи щодо вибуття та передачі окремих земельних ділянок із загального масиву 1 451,538 га, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 07.07.2022 у справі № 915/1164/21, оскільки за опрацюванням наведеної правової позиції вбачає, що ця практика застосована саме з метою обставин, пов`язаних з вибуттям частини земель із володіння держави.

Посилання скаржника на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 також відхиляються, оскільки вищевказані установлені обставини у цій справі № 902/197/22 свідчать про те, що правовідносини у справі № 469/1044/17, на яку посилається скаржник, є неподібними зі справою № 902/197/22, що розглядається, з огляду на відмінні предмет і підстави позовів, відмінні установлені фактичні обставини у цих справах, що впливають на зміст відповідних правовідносин.

5.5. Верховний Суд також звертає увагу на те, що у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 904/4015/23 (оприлюдненій 24.06.2024, після подання касаційної скарги), звернуто увагу на те, що неправильно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті (пункт 29 постанови Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 911/269/19), оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення позивача до суду з позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту.

Такий висновок сформульовано на підставі послідовної практики Верховного Суду. Зокрема у пункті 43 постанови Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22 вказано, що оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)), що в свою чергу виключає як необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника, так і необхідність подальшого дослідження підстав для визнання недійсним договору № 05-05-21-01 як оспорюваного правочину чи для встановлення його вірогідної нікчемності, надання правової оцінки висновкам судів попередніх інстанцій в частині неможливості застосування односторонньої реституції як такої, що не передбачена нормами законодавства України (схожі висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148), від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (пункт 8.18)).

Таким чином, у випадку, якщо судом встановлено, що позивач звернувся із неналежним способом захисту, необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав. Дослідження позовних вимог, їх оцінка щодо суті спору має здійснюватися у випадку звернення із належними та ефективними позовними вимогами.

За таких підстав доводи касаційної скарги (пункт 4.5 цієї постанови) колегією суддів відхиляються, адже відповідний аналіз доказів у справі має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення позивача до суду з позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту.

5.6. Твердження скаржника про те, що суди попередніх не виконали вказівок, викладених Верховним Судом у постанові від 30.05.2023 у цій справі спростовуються текстом оскаржуваних судових рішень.

5.7. Процитовані скаржником висновки щодо визначення критеріїв подібності правовідносин (пункт 4.7 цієї постанови), викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, не можна вважати релевантними щодо правовідносин, які виникли у справі № 902/197/22, адже очевидно такі правовідносини є неподібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі, що переглядається. Відтак наведенні доводи скаржника не можуть не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки такі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених ними обставин справи. При цьому суд касаційної інстанції не має права додатково встановлювати обставини справи та перевіряти докази.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Взявши до уваги викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 08.01.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2024 у справі № 902/197/22залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді Є. В. Краснов

С. К. Могил