УХВАЛА

13 серпня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/11905/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Жайворонок Т. Є.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Кузовлев Р. В. (адвокат),

відповідача 1 - Подрез О. О. (адвокат),

відповідача 2 - Саєнко Ю. М. (адвокат),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 ,

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024

за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк"

до Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю;

ОСОБА_1

про стягнення 7 097 868,68 євро

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Сенс Банк"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк", Банк, позивач за первісним позовом) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач 1 за первісним позовом) та Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Фірма, відповідач 2 за первісним позовом) про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 7 097 868,68 євро.

Позов обґрунтовано невиконанням Фірмою своїх зобов`язань за Кредитним договором, з урахуванням додаткової угоди від 30.09.2016 №48 (далі - Додаткова кредитна угода № 48) у якій було погоджено графік повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом. Оскільки з метою забезпечення виконання зобов`язань Фірми за Кредитним договором між позивачем та відповідачем 1 за первісним позовом укладено договір поруки, стягненню підлягає заборгованість солідарно з відповідачів.

У вересні 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Банку про визнання недійсним Договору поруки від 30.09.2016 (далі - Договір поруки).

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що зі змісту Кредитного договору у редакції додаткової угоди від 29.04.2014 вбачається, що за цим договором грошові кошти банком позичальнику не надавалися, а відтак, обов`язок повертати грошові кошти за цим договором відсутній;. Оскільки на момент укладення Договору поруки таке зобов`язання, як позика за Кредитним договором (у редакції додаткової угоди від 29.04.2014) не існувало, Договору поруки є недійсним.

Справа № 910/11905/20 розглядалася судами неодноразово.

За результатами нового розгляду справи № 910/111905/20 рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 (суддя Спичак О.М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 (колегія суддів: Агрикова О.В., Скрипка І. М., Мальченко А. О.) позов Банку задоволено частково; закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 381 125,70 євро; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та Фірми на користь Банку заборгованість у розмірі 6 716 742,98 євро та судовий збір у розмірі 696 196,00 грн. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову. Повернуто з Державного бюджету України на користь Банку судовий збір у розмірі 39 504,00 грн.

Рішення та постанову мотивовано обґрунтованістю позовних вимог за первісним позовом і необґрунтованістю вимог за зустрічним позовом.

Фірма не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 скасувати та передати справу на новий розгляд.

ОСОБА_1 також не погоджуючись з ухваленими судовими рішеннями в частині вирішення вимог зустрічного подову звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд.

Фірма із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про те, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема: положення частини першої статті 3, статей 213, 251, 252, 625, частини третьої статті 509, статей 1048, 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність", без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17, від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 753/22010/14-ц та у постановах Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19-ц, від 02.05.2018 у справі № 910/16011/17, від 17.04.2019 у справі № 927/430/17, від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17.

Також Фірма вказує, що оскаржувані судові рішення прийняті з істотними порушеннями норм процесуального права України, зокрема, суди не дотрималися положень частини першої статті 316 ГПК України та не виконали вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.08.2021 у справі, що розглядається (№ 910/11905/20).

За твердженням відповідача 2 за первісним позовом (позичальника) суди не взяли до уваги його доводів в частині неправомірності нарахування Банком процентів за користування кредитними коштами у періоди: з 01.01.2013 до 21.02.2013 на суму 179 485,15 євро; з 01.08.2013 до 15.12.2013 на суму473 419,29 євро та з 01.02.2014 до 28.04.2014 на суму 272 108,43 євро.

Зокрема, з посиланням на умови Додаткових угод № 43, № 44, № 46 та № 47 до Кредитного договору у яких сторони визначали кінцеві терміни фінансування до 31.12.2012, до 31.07.2013 та до 31.01.2014 відповідно, Фірма вважає, що у означені вище періоди за умовами Договору мала обов`язок здійснити повернення всієї суми кредиту, а Банк зупинити нарахування відсотків. Натомість, сторони: 22.02.2013 уклали додаткову угоду № 43, 27.06.2013 уклали додаткову угоду № 44, 16.12.2013 уклали додаткову угоду № 46 та 29.04.2014 уклали додаткову угоду №47, якими узгоджували нові терміни Фінансування і визначали загальну суму заборгованості вже з урахуванням неправомірно нарахованих процентів.

Таким чином, на переконання Фірми, аналізуючи дію додаткових угод № 43, № 44, № 46 та № 47 у часі, можна зробити висновок, що дія договорів направлена на зміну правовідносин за Кредитним договором на майбутнє, з дня їх підписання, а тому, зміна "Термінів фінансування" також відбувалася з дня підписання цих Додаткових угод, без врегулювання правовідносин між сторонами у означені вище періоди. Отже, Банк безпідставно нарахував 925 012,87 євро відсотків за користування кредитом поза межами Термінів фінансування.

Скаржник у цьому аспекті наголошує, що Банк визначаючи у Додаткових угодах № 43, № 44, № 46 та № 47 суму зобов`язання, яке не відповідає реальній сумі зобов`язань позичальника, явно зловживав своїм правом, оскільки здійснив донарахування відсотків поза межами строку кредитування. Внаслідок чого відповідальність за зміст тексту Додаткових угод, у тому числі і всього змісту Кредитного договору, в контексті зазначених вище нарахувань, має бути покладена на Банк, оскільки саме ним складено умови Договору та означених Додаткових угод до нього. Водночас Фірма при укладанні таких Додаткових угод помилилася лише в частині визначених ними сум зобов`язання.

На думку скаржника, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди мали застосувати норми статті 213, 637 ЦК України щодо тлумачення Кредитного договору та Додаткових угод № 43, № 44, № 46, № 47 до нього в частині включення сум відсутніх (неіснуючих) грошових зобов`язань (за неправомірно нарахованими відсотками на тіло кредиту поза строками фінансування / кредитування) та застосувати принцип "jura novit curia".

У цьому контексті зазначає, що застосування наведеного принципу підтверджується позиціями Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц.

Відтак, на переконання Фірми, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що право Банку на нарахування та стягнення відсотків припинилось у зв`язку із закінченням строку кредитування 31.01.2014, то зважаючи на положення пункту 7.5. Кредитного договору (з врахуванням змін, внесених додатковою угодою № 45) мали здійснити перерахунок заборгованості (або ж зобов`язати позивача надати новий розрахунок та/або зобов`язати відповідача надати власний розрахунок). Висновки судів в цій частині (щодо застосування положень статей 79, 86 ГПК України) не відповідають висновкам Верховного Суду, які викладені у постанові Верховного Суд від 17.08.2021 у справі, що розглядається (№ 910/11905/20) та у постанові від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17.

ОСОБА_1 із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про те, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, статей 251, 252, 631, 1048, 1050 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (щодо визначеної судами суми заборгованості та можливості нарахування процентів поза межами встановленого строку кредитування).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині містять аналогічне обґрунтування, як і касаційна скарга Фірми, у тому числі і мотивовані з посиланням на неврахування судами висновків Верховного Суду, які викладені у постанові Верховного Суд від 17.08.2021 у справі, що розглядається (№ 910/11905/20).

Щодо неправильного застосування судами положень статей 251, 252, 530, 631 ЦК України та, як наслідок, помилкових висновків судів першої та апеляційної інстанцій про продовження строку дії Кредитного договору ОСОБА_1 вказує, зокрема, таке:

- суди помилково ототожнили поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання", які у розумінні положень ЦК України мають різний зміст;

- за умовами пункту 1.1. Кредитного договору (у новій редакції від 30.03.2007, у тому числі і з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 46) Банк відповідно до умов та на термін цього Договору надає позичальнику револьверну кредитну лінію із Загальною сумою фінансування 12 000 000 євро з можливістю отримувати в Доларах США, Євро та Гривні та з терміном Фінансування до 31.01.2014. При цьому, "Термін фінансування" означає максимальний термін, протягом якого загальна сума фінансування повинна бути повернута позичальником, та який визначено пунктом 1.1. цього договору;

- за умови Кредитного договору в редакції від 30.03.2007 у тому числі з урахуванням положень Додаткової угоди № 46, кінцевий строк сплати процентів не може перебігати встановленого строку фінансування, тобто 31.01.2014, який є останнім днем нарахування процентів;

- отже, починаючи з 01.02.2014 позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги Банком повернути всю суму заборгованості за Договором (включаючи проценти), а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані лише у межах строку фінансування;

- суди наведеного не врахували та не дослідили обставини і докази щодо наявності або відсутності умов, за яких у Банку припинялося право на нарахування процентів за кредитом (закінчення строку фінансування або пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості);

- дійшовши висновку, що з 01.02.2014 до 29.04.2014 у Банку відсутнє право при нарахуванні відсотків за користування відповідачем 2 кредиту застосовувати ставку, визначену умовами Кредитного договору від 04.03.2004 (умов про зворотну дію вказана додаткова угода не містить), суди наведеного не врахували при перевірці розміру заборгованості з врахуванням положень щодо порядку зарахування коштів під час погашення заборгованості;

- натомість, суди першої та апеляційної інстанцій фактично лише підтвердили заявлений Банком розмір заборгованості;

- зміни до Кредитного договору, шляхом укладення додаткової угоди від 29.04.2014 №47 щодо викладення його в новій редакції внесені після настання події, що мала юридичне значення, а саме - майже через три місяці після спливу (закінчення) його дії. Водночас, сторонами у Договорі в новій редакції (в редакції додаткової угоди від 29.04.2014 № 47) не було встановлено, що умови (пункт) щодо встановлення нового строку, протягом якого Фірма могла належним чином виконати зобов`язання за Кредитним договором, застосовується до відносин між сторонами, які виникли до укладення цієї додаткової угоди;

- за таких обставин, Додаткова угода № 47 та Додаткова угода № 48 від 30.09.2016 не є невід`ємними частинами Договору, а тому не можуть змінювати порядок обчислення, перебігу та визначати момент закінчення строків, які станом на момент їх укладання закінчилися.

- сукупний аналіз положень статей 251, 252, 530, 631 ЦК України та наведені вище фактичні обставини свідчать про те, що на момент укладення Договору поруки від 30.09.2016, сторони цього договору не могли вдатися до заходів для забезпечення такого зобов`язання як позика (за Кредитним договором в редакції від 29.04.2014), яке на час укладання оспорюваного договору не існувало в дійсності в силу того, що відповідний обов`язок за цим договором міг виникнути у позичальника лише з часу отримання ним грошових коштів.

Банк у відзивах на касаційні скарги заперечує проти доводів скаржників, зазначаючи про їх необґрунтованість. Просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд виходить з того, що самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Дослідивши доводи касаційних скарг, зміст судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/11905/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Суд наголошує, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи. Такий висновок міститься в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц).

Отже, правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду, який обов`язковий для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Надаючи оцінку доводам скаржників, наведеним у касаційних скаргах про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17, від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 753/22010/14-ц та у постановах Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19-ц, від 02.05.2018 у справі № 910/16011/17, від 17.04.2019 у справі № 927/430/17, від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17 та від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, Верховний Суд виходить з такого.

У справі, що розглядається (№ 910/11905/20) предметом спору є:

- за первісним позовом стягнення Кредитної заборгованості;

- за зустрічним позовом визнання недійсним договору поруки.

Вимоги первісного позову обґрунтовані невиконанням Фірмою своїх зобов`язань за Кредитним договором з урахуванням Кредитної угоди № 48, якою було погоджено графік повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом. Оскільки з метою забезпечення виконання зобов`язань Фірми за Кредитним договором між Банком та відповідачем 1 за первісним позовом укладено договір поруки, сума неповернутих позичальником кредитних коштів підлягає стягненню солідарно з відповідачів (позичальника та поручителя).

У аспекті порушених скаржниками питань, підстав касаційного оскарження (визначених скаржниками), а також висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначає таке.

За змістом статей 525, 526, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України:

- за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054);

- якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050);

- виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546);

- недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання (частина друга статті 548);

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша - третя, п`ята, шоста 203);

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина перша статті 215).

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з такого:

- за період до прострочення боржника (Фірми) підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання;

- оскільки відповідачем 2 не надано доказів виконання зобов`язань за Кредитним договором у повному обсязі, незважаючи на настання строку виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту (та сплати процентів) - до 31.01.2014, строк дії Кредитного договору не закінчився 31.01.2014;

- суди відхилили доводи відповідачів з посиланням на встановлені у № 873/41/19 обставини та зазначили, що у означеній справі не досліджувалися умови пункту 11.11 Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди № 26 від 30.03.2007), відповідно до якої цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором;

- таким чином, не зважаючи на ті обставини, що після закінчення строку кредитування (31.01.2014) у Банку припинилось право нараховувати проценти за користування кредитом, розмір яких був передбачений Кредитним договором у редакції від 04.03.2004;

- укладаючи Додаткову угоду № 47 сторони фактично погодили право Банку нараховувати проценти за користування позичальником кредитними коштами у розмірі, визначеному пунктами 4.1, 4.2.1 Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди від 29.04.2014 № 47), з дати набрання чинності вказаною додатковою угодою;

- відтак, оскільки Додатковою угодою від 29.04.2014 № 47, яка набрала чинності 29.04.2014 року, сторони встановили розмір процентів за користування кредитом, суди і дійшли висновку, що здійснене Банком нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов договору є правомірним;

- згідно з умовами додаткової угоди від 29.04.2014 № 47, Банком здійснено реструктуризацію існуючого боргу позичальника (відповідача 2) з повернення кредитних коштів та процентів на момент укладення цієї додаткової угоди, а не рефінансування. Зокрема, в пункті 1.3 Додаткової угоди № 47 чітко зазначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 становить 15 376 721,00 євро;

- в пункті 3.2. додаткової угоди № 47, сторони погодили графік погашення позичальником заборгованості в розмірі 15 376 721,00 євро у період з 2014 року по 2021 рік включно.

- також, у зв`язку з подальшим неналежним виконанням Фірмою своїх зобов`язань щодо повернення кредиту з підстав скрутного фінансового становища, укладено додаткову угоду від 30.09.2016 № 48, в якій позичальник також підтвердив факт наявної заборгованості по кредиту на суму 14 857 932,43 євро, у тому числі і погодив оновлений графік погашення заборгованості;

- при цьому, у пункті 9.3 Додаткової угоди № 48, сторони також погодили, що з метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим кредитним договором (з урахуванням всіх змін і доповнень), кредитор одночасно з укладенням цієї додаткової угоди укладає з ОСОБА_1 (відповідач 1) договір поруки;

- також Фірма у листі від 14.11.2017 за вих. № 564/11-д/в, підписаним ОСОБА_1 (тобто вже після укладення додаткових угод № 47, № 48 та Договору поруки) визнала наявність боргу перед Банком, проте зазначила, що не в змозі виконати вимогу Банку і просила здійснити реструктуризацію боргу;

- водночас наявними у матеріалах справи доказами, підтверджується факт отримання відповідачем 2 кредитних коштів за Кредитним договором у загальному розмірі 68 101 037, 91 Євро та факт погашення кредиту на суму 61 003 169, 23 євро (у тому числі із урахуванням оприбуткованого майна за виконавчими написами нотаріуса), а тому заборгованість відповідача 2 (позичальника) за кредитом, станом на дату звернення Банку до суду з позовом складає 7 097 868, 68 євро;

- з огляду на те, що після звернення позивача за первісним позовом до суду банком 14.05.2021 частину заборгованості позичальника за кредитом у розмірі 381 125,70 євро було погашено за рахунок оприбуткованого нерухомого майна, предмет спору в частині стягнення заборгованості у розмірі 381 125, 70 євро припинив своє існування, в цій частині провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю предмета спору);

- у вирішенні заяви Фірми про застосування строку позовної давності суди зазначили, що перебіг позовної давності переривався у зв`язку з визнанням відповідачем 2 боргу за Кредитним договором, шляхом підписання додаткових угод до нього, доказів визнання яких недійсними в матеріалах справи відсутні;

- щодо вимог зустрічного позову, суди виходили із того, що оскільки станом на дату укладення Договору поруки у позичальника (відповідача 2) не припинилось зобов`язання з повернення кредиту у розмірі 14 857 932, 43 євро, то відповідач 1 поручився за існуюче (дійсне) зобов`язання Фірми;

- пунктом 1.4. договору поруки визначено, що даним поручитель підтверджує, що ознайомлений з умовами Кредитного договору (з усіма змінами і доповненнями, в тому числі із додатковою угодою від 30.09.2016 № 48);

- ті обставини, що за Додатковими угодами № 47 та № 48 кредитні кошти відповідачу 2 фактично не надавались, а вказаними додатковими угодами по суті було встановлено розстрочення повернення кредиту (та сплати процентів) після настання кінцевого строку виконання вказаних зобов`язань, жодним чином не вказують на обставини недійсності Договору поруки від 30.09.2016, про які вказує позивач за зустрічним позовом, оскільки він поручився за виконання дійсного (вже існуючого) зобов`язання, виконання якого сторони кредитного договору розстрочили відповідно до графіку погашення.

Суд апеляційної інстанції з посиланням на положення статті 269 ГПК України відхилив клопотання Фірми про приєднання до матеріалів справи копій витягів будівельно-технічних експертиз 2020 року, які станом на час вирішення пору в суді першої інстанції вже існували. Водночас, протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідачі не обґрунтовували свої заперечення проти позову наведеними вище доказами. Крім того, зазначив про те, що у наведеному клопотанні Фірма не зазначає та не обґрунтовує неможливості надати відповідні докази до суду першої інстанції.

Суд також відхилив клопотання Фірми про призначення у справі судової економічної експертизи та зазначив, що таке клопотання не містить належного обґрунтування (які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи), а наведені в клопотанні доводи по суті, не відносяться до обставин щодо яких необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Водночас матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для ухвалення рішення. наведені в клопотанні, по суті.

Відхиляючи доводи відповідачів про те, що строк дії Кредитного договору припинився 31.01.2014, а Додаткові угоди № 47 та № 48 до Кредитного договору є окремим договорами, а не невід`ємними частинами кредитного договору, суд апеляційної інстанції посилався на те, що зміст додаткових угод свідчить про те, що останні є невід`ємними частинами Кредитного договору, в яких сторони погодили внесення змін до нього в частині строку дії договору, виконання позичальником своїх зобов`язань, шляхом викладення умов кредитного договору в новій редакції, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду звернула увагу на те, що відповідачем 2 ініційовано ряд судових спорів (№ 910/7013/20, № 910/6753/20, № 826/12574/18, № 910/1580/18, № 910/17727/18, № 910/1011/19, № 910/2137/19, № 826/12872/18, № 640/11311/19, №910/6923/20) у яких також суди надавали оцінку наведеним вище доводам. Також з метою встановлення фактів заниження вартості 13-ти об`єктів іпотеки та, як наслідок, визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсним свідоцтв про право власності, визнання недійсними актів, скасування державної реєстрації. Водночас, за результатами розгляду позовних вимог Фірми судовими рішеннями у означених вище справах беззаперечно встановлено обґрунтованість звітів, вартість іпотечного майна, а також дотримання Банком процедури реалізації іпотечного майна на прилюдних торгах та, як наслідок, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду також зауважила, що Верховний Суд у пункті 6.24. постанови від 27.09.2022 у справі № 910/6820/20 (за позовом Фірми до АТ "Альфа-банк" про визнання недійсними результатів торгів, актів про реалізацію, свідоцтва, скасування державної реєстрації, відновлення чинності запису про право власності) також зазначив, що додаткова угода № 47 та, відповідно, додаткова угода № 48 є саме додатковими угодами до Кредитного договору, а не окремими договорами.

Суд у вирішенні доводів касаційної скарги Фірми про неправильне застосування судами положень статті 1048 ЦК України у спірних правовідносинах зазначає таке.

Так:

- у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду, викладала висновки щодо застосування положень статті 1048 ЦК України стосовно можливості нарахування процентів поза межами строку дії кредитних договорів у межах заявлених банками кредиторських вимог у справі про банкрутство ПрАТ "Азовелектросталь" (спірна сума включала також стягнення процентів за користування кредитними коштами), а Висновки Великої Палати Верховного Суду у наведеній справі ґрунтуються, зокрема, з урахуванням фактичних обставин спору щодо нарахування банком процентів, як на підставі положень статті 1048 ЦК України, так і на підставі положень статті 625 ЦК України (за погоджених сторонами умов кредитних договорів, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, в тому числі внаслідок надіслання вимоги банком про дострокове повернення кредитних коштів до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів - встановлені кредитними договорами проценти нараховуються та підлягають сплаті до дня фактичного повернення кредиту в повному обсязі);

- у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду, викладала висновки щодо застосування положень статті 1048 ЦК України у спорі про: стягнення заборгованості з повернення кредитних коштів, заборгованості за відсотками, заборгованості за пенею та штрафами (у фіксованій частині та за процентною складовою);

- у справі № 912/1120/16 у межах справи про банкрутство Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо правомірності/неправомірності поточних грошових вимог до банкрута, що виникли під час проведення процедур банкрутства за період з дати порушення провадження у справі про банкрутство до дня визнання боржника банкрутом включно. Спірна сума включала в себе заборгованість за процентами, штрафні санкцій на такі проценти, в тому числі пеню, 3 % річних від прострочених сум заборгованості та втрати від інфляції;

- у справі № 910/10156/17 предметом спору були вимоги про стягнення грошових коштів, сплачених на користь відповідача за договором, який визнано недійсним. Спірна сума включала також вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами;

- у цивільній справі № 320/5115/17 предметом спору були вимоги про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договорами банківських вкладів;

- у цивільній справі № 758/1303/15-ц предметом спору були вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми не проведеного перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги, призначеної відповідно до статей 9 і 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- у цивільній справі № 753/22010/14-ц предметом спору були вимоги про стягнення залишку неоплаченої вартості квартири за укладеним договором купівлі-продажу квартири, з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Разом з тим, як вже було зазначено вище, предметом спору за вимогами первісного позову є стягнення суми кредитної заборгованості. При цьому вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами вимоги первісного позову не містять. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що положення статі 1048 ЦК України не були предметом правового регулювання у цьому спорі (висновки суду в цій частині стосуються лише визначення суми кредитної заборгованості, а висновки суду лише констатують факт умов щодо терміну фінансування, по закінченню якого позичальник зобов`язаний був повернути Банку кредит у повному обсязі та сплатити проценти за користування кредитом, - а саме, до 31.01.2014) та відповідно, судами першої та апеляційної інстанції у визначенні обставин, які входять до предмета доказування з урахуванням заявлених вимог стосуються лише визначення терміну повернення кредитних коштів.

Таким чином, Суд зазначає, що наведені скаржниками справи та справа, що розглядається є не подібними (з огляду на критерії, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19), оскільки різняться, як правовим регулюванням спірних правовідносин, так і фактичними обставинами спору.

У цьому аспекті колегія суддів наголошує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Водночас зміст доводів касаційних скарг відповідачів за первісним позовом в цій частині свідчить про те, що ці доводи фактично направлені на спростування суми спірної заборгованості, яка за взаємною згодою сторін Кредитного договору була визначена у додаткових угодах № 43, № 46, № 47 та в подальшому у додатковій угоді № 48.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів касаційних скарг в цій частині, колегія суддів зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Щодо посилань Фірми на правові висновки Верховного Суду, які викладені справах у № 311/2145/19-ц, № 613/1436/17, № 910/16011/17 та № 927/430/17, Суд зазначає таке.

У цивільній справі № 311/2145/19-ц предметом спору були вимоги про визнання недійсним договорів оренди та суборенди земельної ділянки.

У цивільній справі № 613/1436/17 предметом спору були вимоги про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування записів про державну реєстрацію.

У справі № 910/16011/17 предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних та пені, у зв`язку невиконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати товару, отриманого від позивача за договором поставки.

У справі № 927/430/17 предметом спору були вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки.

У справі № 910/20107/17У предметом спору були вимоги про стягнення пені та 3 % річних у з в`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору комісії.

Отже, наведені вище справи очевидно є не релевантними до правовідносин які виникли між сторонами у цьому спорі, як за предметом спору, так і за фактичними обставинами спору у контексті застосування судами положень статей 76 - 77, 79, 86 ГПК України.

У контексті доводів скаржника щодо порушення Банком принципів справедливості, добросовісності і розумності у визначенні умов Додаткових угод до Договору та зловживання правом щодо включення до їх умов необґрунтованих сум, Суд зазначає таке.

Як встановили суди, у спорах між Фірмою та Банком щодо вчинених банком виконавчих написів на предмети іпотечного майна, якими забезпечувалось виконання Фірмою кредитних зобов`язань у спірних правовідносинах (щодо погашення спірної заборгованості, визначеної у Додаткових угодах № 47 та № 48) досліджувався як кредитний договір, так і означені Додаткові угоди до нього - справи № 910/7013/20, № 910/6753/20, № 826/12574/18, № 910/1580/18, № 910/17727/18, № 910/1011/19, № 910/2137/19, № 826/12872/18, № 640/11311/19, №910/6923/20.

У наведених вище спорах предметом дослідження було, в тому числі, питання настання строку повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором, з урахуванням внесених змін до нього, Фірма (позичальник) не заперечувала того факту, що додаткові угоди № 47 та № 48 є невід`ємною частиною кредитного договору.

У постанові від 25.10.2022 у справі № 910/7013/20 Верховний Суд надавав оцінку щодо його умов у контексті "термін фінансування", "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання". Верховний Суд у вирішенні спірного питання зазначив про те, що термін фінансування (кредитування) - це конкретна дата, яку попередньо було визначено сторонами до 31.01.2014, а в подальшому додатковими угодами № 47 та № 48 визначено кінцевий термін користування та погашення кредиту - 31.03.2021, із закінченням терміну фінансування (кредитування) у відповідача зникло право нараховувати та стягувати відсотки за кредитним договором; а строк дії кредитного договору - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 11.11 договору у редакції від 30.03.2007)".

Верховний Суд також зазначив, що дії позивача (Фірми), який уклав кредитний договір та додаткові угоди до нього, протягом тривалого часу визнавав ці додаткові угоди, посилався на них в обґрунтування позовних вимог та своєї правової позиції у інших справах, які розглядались судами раніше, підтверджуючи, що строк виконання зобов`язання не настав, а в подальшому подав позов та наполягав на тому, що додаткові угоди до кредитного договору є самостійним кредитним договором, а строк виконання зобов`язань у нього настав 01.02.2014, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про продовження строку дії Кредитного договору, то Суд вважає за не обхідне зазначити, що з моменту укладення Кредитного договору сторонами до нього неодноразово вносилися зміни шляхом укладення додаткових угод.

У аспекті порушених ОСОБА_1 колегія суддів першочергово враховує, що сума кредитної заборгованості у розмірі 14 857 932,43 євро була визначена сторонами (Банком та позичальником) у додатковій угоді № 48 від 30.09.2016 і скаржник, як поручитель поручився перед Банком на вказану суму зобов`язань.

У вирішенні цього спору, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що у Додатковій угоді № 48 сторони погодили новий графік повернення кредиту та сплати процентів. При цьому, суди встановили, що відповідач 2 за первісним позовом в листі № 564/11-д/в від 14.11.2017 визнав наявну заборгованість у повному обсязі, та зазначив, що унеможливлений її погасити у зв`язку із незадовільним фінансовим становищем, а тому просив банк здійснити реструктуризацію боргу, а також запропонував розглянути можливість погашення заборгованості частиною заставного майна на підставі договорів іпотеки, які були укладені між банком та позичальником.

Суд першої інстанції здійснив аналіз розрахунку заборгованості, долученого Банком до позовної заяви, та встановив, що кошти за рахунок оприбуткованого майна за виконавчими написами спочатку були направлені банком на погашенні процентів, однак, в подальшому були спрямовані на погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

З огляду на наведене, а також враховуючи предмет спору (стягнення кредитної заборгованості) та те, що фактично доводи відповідачів стосуються заперечення сум, які були включені за взаємною згодою позичальника та Банку до умов Додаткових угод № 43, № 44, № 46, № 47 та № 48, у Суду відсутні підстави вважати неправильними висновки судів щодо обґрунтованості заявленої суми позову та необґрунтованості вимог зустрічного позову.

З огляду на наведене, Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 як необґрунтовані, оскільки такі доводи є лише власною оцінкою скаржником умов Кредитного договору з урахуванням внесених до нього змін (у тому числі і умов Додаткової угоди № 48). Водночас наведені доводи за фактичних обставин спору (щодо змісту положень пункту 1.4. Договору поруки) ніяким чином не спростовують факт обізнаності останнього щодо суми кредитної заборгованості, умов які стосуються строків її повернення, утому числі і умов щодо розрахунку процентів за користування кредитними коштами, відповідно до умов Додаткової угоди №47 та порядку черговості погашення заборгованості позичальником.

Суд також з огляду на наведене вище відхиляє, як безпідставні посилання скаржників на неврахування судами висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 17.08.2022 у справі, що розглядається (№ 910/11905/20).

Оскільки, саме на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у означеній скаржником постанові у цій справі суди надали оцінку усім зібраним у справі доказам, доводам та запереченням сторін, у тому числі і заяві Фірми про застосування позовної давності та з урахуванням предмета вимог, як за первісним так і за зустрічним позовом з огляду на умови Кредитного договору з усіма доповненнями та змінами до нього, а також умови Договору поруки, і дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог Банку у задоволеній судами частині та необґрунтованість вимог зустрічного позову.

З огляду на наведене, касаційна інстанція відхиляє посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду, з огляду на предмет спору, підстави, правове регулювання, а також іншу, ніж у цій справі фактично-доказову базу та інші обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду, за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, та наявність/відсутність правового висновку, який невраховано судом під час розгляду цієї справи, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність цих справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається, окресленими у цій ухвалі, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

Посилання скаржників на викладені у наведених ними постановах Верховного Суду висновки є необґрунтованими та фактично зводяться до заперечення встановлених судами обставин спору та намагання скаржників здійснити переоцінку доказів у справі.

Водночас, Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Зважаючи на те, що наведена скаржниками підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами Фірми та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 у справі № 910/11905/20, оскільки Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилалися скаржники у касаційних скаргах, стосуються правовідносин, які не є подібними.

При розгляді цієї справи Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційних скарг у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Доводи скаржників зводяться лише до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та викладення останніми власного бачення у питанні застосування правових норм і фактично є проханням про повторний перегляд справи та встановлення судом касаційної інстанції фактичних обставин спору, що безумовно виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Разом з тим Верховний Суд наголошує, що незгода скаржників із судовими рішеннями не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржників прийняттям цих судових рішень.

Суд погоджується з аргументами Банку, наведеними у відзивах на касаційну скаргу, в тому обсязі, в якому вони узгоджуються з викладеним у цій ухвалі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 у справі № 910/11905/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Жайворонок