УХВАЛА

13 серпня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/12646/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А. А. - головуючого, Бенедисюка І. М., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Рєзнік А. В.,

представників учасників справи:

позивача - Гінінгер А. З.,

відповідача - Кузьменко С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтехресур»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2024 (колегія суддів: Тищенко О. В. - головуючий, Шаптала Є. Ю., Станік С. Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтехресур»

до Міністерства оборони України

про визнання укладеною додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецтехресур» (далі -Товариство) звернулося до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - Міністерство), в якому просило визнати укладеною додаткову угоду до державного контракту від 05.11.2020 № 362/7/20/207 на виконання робіт за державним оборонним замовленням по об`єкту «Реконструкція технічної території арсеналу», а саме «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 » друга та третя черги (далі - Контракт), в редакції, викладеній у прохальній частині позовної заяви.

1.2 Товариство, посилаючись на введений на всій території України воєнний стан, позовні вимоги обґрунтовує наявністю умов, які згідно з частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для внесення змін до Контракту в частині продовження строку звітування за використання одержаного авансу до 24 місяців.

1.3 Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що строк, на який здійснюється авансування робіт, та розмір коштів визначено Контрактом та постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1764 (із змінами та доповненнями) «Про затвердження Порядку державного фінансування капітального будівництва» (далі - Порядок № 1764); кінцевий термін звітування за кошти як попередню оплату, встановлено до 30.04.2023, додаткових рішень щодо перенесення терміну звітування керівництво Міністерства не приймало; позивачу було надано попередню оплату на максимальний строк, визначений законодавством України.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Господарський суд міста Києва рішенням від 25.01.2024 (суддя Котков О. В.) позов задовольнив частково: визнав укладеною між Міністерством та Товариством додаткову угоду до Контракту в редакції, викладеній в резолютивній частині рішення суду. В іншій частині позову відмовив.

2.2 Рішення мотивоване тим, що для підтвердження викладених у позовній заяві обставин позивач надав сертифікати Торгово-промислової палати України, якими засвідчено наявність істотної зміни обставин, які сторони не могли передбачити при укладанні Контракту. Отже, за висновком суду першої інстанції, позивач надав достатні та належні докази для підтвердження наявності виняткового випадку для внесення за рішенням суду змін до Контракту шляхом визнання укладеною додаткової угоди. Посилаючись на те що позовні вимоги є обґрунтованими, проте не в запропонованій позивачем редакції, суд позовні вимоги задовольнив частково.

2.3 Постановою від 23.05.2024 Північний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовив.

2.4 Апеляційний господарський суд виходив з того, що: внесення змін до договору за рішенням суду є виключною мірою, яка пов`язана із втручанням суду в свободу договору, господарську діяльність сторін, і таке втручання може відбуватися лише у разі виникнення значного і вочевидь несправедливого дисбалансу між інтересами сторін внаслідок зміни обставин; зміни, які позивач просив суд внести до Контракту (викласти частину першу пункту 17 Контракту в редакції позивача, а саме визначити, що попередня оплата для виконання робіт здійснюється на строк не більше 24 місяців), по суті спрямовані на зміну строків виконання робіт, передбачених умовами Контракту.

2.5 Колегія суддів апеляційного суду звернула увагу, що відповідач вже двічі приймав рішення щодо перенесення терміну звітування за кошти, які надані як попередня оплата. Такі обставини, за висновком суду апеляційної інстанції, свідчать про те, що держава зі свого боку, змінивши термін звітування за кошти та водночас не отримавши виконання робіт, зазнає у спірних правовідносинах негативних наслідків.

2.6 Суд апеляційної інстанції врахував, що згідно з абзацом 30 пункту 19 Порядку № 1764 для виконання робіт з нового будівництва, реконструкції об`єктів зберігання ракет та боєприпасів і обладнання зазначених об`єктів технічними засобами охорони замовники можуть здійснювати попередню оплату (виплату авансу) в розмірі до 80 відсотків вартості робіт за договором (контрактом) на строк не більш як 18 місяців. Це ж саме передбачено і в пункті 17 Контракту.

2.7 При цьому, як зазначено в пункті 3 Порядку № 1764, цей Порядок є обов`язковим для підприємств, установ та організацій усіх форм власності, що здійснюють капітальне будівництво, у разі його фінансування за рахунок державних і змішаних капітальних вкладень.

2.8 Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції, ураховуючи умови контракту, які визначені та погоджені сторонами, а також приписи Порядку № 1764, виснував, що зазначене вище виключає можливість внесення змін до Контракту в частині строку здійснення попередньої оплати, визначеного у пункті 17.

2.9 Окремо апеляційний господарський суд звернув увагу, що у пунктах 84, 85 Контракту сторони домовилися про те, що строк, встановлений для виконання стороною зобов`язань за Контрактом, продовжується на період, аналогічний періоду дії для такої сторони форс-мажорних обставин, а у разі якщо дія форс-мажорних обставин триває більш ніж 90 календарних днів, сторони можуть вимагати його розірвання. Тобто сторони визначили, як форс-мажорні обставини впливають на строки виконання цивільно-правового зобов`язання та правові наслідки існування форс-мажору (а саме право на розірвання договору).

2.10 За таких обставин колегія суддів апеляційного суду виснувала про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги Товариства.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція учасників справи

3.1 Товариство у касаційній скарзі просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2024 та залишити в силі рішення від 25.01.2024 Господарського суду міста Києва.

3.2 Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), позивач посилається на неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права.

3.3 Так, скаржник у касаційній скарзі (в уточненій редакції) зазначає, що апеляційний господарський суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.03.202 у справі № 686/16312/22 і від 19.12.2019 у справі № 910/5573/19, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

3.4 Також Товариство, посилаючись на неврахування судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, вважає, що апеляційний господарський суд самостійно змінив правове обґрунтування позову. На думку позивача, суд повинен був застосувати до спірних правовідносин пункт 4 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у якому передбачено внесення змін до договору у разі настання форс-мажору (обставин непереборної сили), і статтю 651 ЦК України, на яку Товариство посилалося для обґрунтування позовних вимог, а не статтю 652 ЦК України, яку застосував суд.

4. Мотивувальна частина

4.1 Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2 Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.3 При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

4.4 Дослідивши викладені у касаційній скарзі доводи, зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/12646/23 на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України з огляду на таке.

4.5 Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.6 Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.7 Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

4.8 Отже, відповідно до положень пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.9 Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

4.10 При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

4.11 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 виклала правову позицію, відповідно до якої на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями, відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

4.12 У справі № 686/16312/22, на яку посилається скаржник, позивач просив зобов`язати Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» повернути йому прийняте на зберігання зерно. На переконання позивача, невиконання відповідачем умов договору щодо своєчасного повідомлення про виникнення форс-мажорних обставин позбавляє відповідача права посилатися на них як на підставу звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а також позбавило позивача можливості вивезти зерно зі складу у перші години або дні російського вторгнення до початку активних бойових дій на території села Кальчик Маріупольського району Донецької області.

4.13 У постанові від 13.03.2024 Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/16312/22 зазначив, що на рівні норм ЦК України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах. Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності. Проте це не перешкоджає учасникам цивільного обороту врегулювати свої відносини з врахуванням принципу свободи договору.

4.14 Верховний Суд, переглядаючи зазначену справу № 686/16312/22 у касаційному порядку, виснував, що суди попередніх інстанцій не врахували, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір його сторони можуть регулювати, зокрема: застосування конструкції форс-мажору в своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на розірвання договору); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору. Суди у цій справі встановили, що форс-мажорні обставини існують щодо обов`язку (зобов`язання) АТ «ДПЗКУ» повернути позивачу зерно у стані, передбаченому договором. Посилаючись на те, що з урахуванням договору строк виконання обов`язку щодо повернення зерна не настав унаслідок існування форс-мажорних обставин, Верховний Суд звернув увагу, що судам належало відмовити у задоволенні позову з цієї підстави. Натомість суди відмовили в задоволенні позову внаслідок необґрунтованості. За таких обставин у справі № 686/16312/22 Верховний Суд змінив судові рішення у мотивувальних частинах.

4.15 У справі № 910/5573/19, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, розглядався позов товариства до Міністерства оборони України про розірвання договору про постачання для державних потреб нафти і дистилятів для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України). При цьому позовні вимоги обґрунтовані тим, що з дати подання товариством цінової пропозиції під час проведення електронного аукціону із закупівлі нафти і дистилятів вартість дизельного палива на європейських ринках суттєво зросла. Такі обставини, на думку позивача, впливають на можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором, порушують баланс майнових інтересів сторін і є істотними, оскільки, якби ці обставини можливо було передбачити раніше, то договір було б укладено на інших умовах.

4.16 Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 у справі № 910/5573/19, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову і скеровуючи справу на новий розгляд, звернув увагу судів на те, що: закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин; відсутність хоча б однієї з умов тягне за собою відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю таких позовних вимог.

4.17 Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови у справі № 910/12646/23, що переглядається, суд апеляційної інстанції дослідив положення Контракту, встановив обставини, з яких виходили сторони при його укладенні, та врахував, що максимальний строк, на який здійснюється авансування робіт та, відповідно, звітування щодо цих коштів (у зв`язку з чим і заявлено вимогу про внесення змін до Контракту), обмежується постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1764. При цьому у Контракті передбачено переважне право сторін на його розірвання у зв`язку з обставинами непереборної сили, а не внесення до нього змін.

4.18 Отже, суд апеляційної інстанції у вирішенні цього спору дослідив та оцінив за правилами статті 86 ГПК України зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов висновку, що у цьому випадку відсутні підстави для внесення змін до Контракту в частині продовження строку звітування за використання одержаного авансу до 24 місяців.

4.19 Проаналізувавши зміст наведених скаржником для порівняння постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним.

4.20 У касаційній скарзі позивач також посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, про те що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. У цьому контексті позивач зазначив, що апеляційний господарський суд самостійно змінив правове обґрунтування позову, застосувавши статтю 652, а не статтю 651 ЦК України, на яку посилався позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги.

4.21 Предметом розгляду справи №917/1739/17 є спір щодо захисту прав територіальної громади як власника землі та заявлено вимоги про стягнення збитків, завданих територіальній громаді міста внаслідок порушення земельного законодавства.

4.22 Отже, у наведеній справі № 917/1739/17 очевидно, що судові рішення ухвалено у правовідносинах, які мають відмінні предмет і підстави позову, що вказує на інакший зміст позовних вимог і матеріально-правове регулювання відносин.

4.23 Колегія суддів зауважує, що за змістом позовної заяви Товариство для обґрунтування свої вимог покликається і на приписи статті 651 ЦК України, і на частину 2 статті 652 ЦК України стосовно наявності умов, визначених цією нормою для внесення змін до Контракту. При цьому суд апеляційної інстанції вирішив спір з урахуванням тих норм матеріального і процесуального права, які регулювали спірні правовідносини.

4.24 Верховний Суд зазначає, що викладені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди позивача з висновком суду апеляційної інстанції, до необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судом, та стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, без урахування меж повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

4.25 Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

4.26 Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається.

4.27 За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

4.28 Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, позивач у касаційній скарзі не наводить.

4.29 У зв`язку з тим що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтехресур» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2024 у справі № 910/12646/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. Ємець

Судді І. Бенедисюк

Т. Малашенкова