ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Справа № 906/1628/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення господарського суду Житомирської області від 24.04.2024 (повний текст - 01.05.2024) у справі №906/1628/23 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до ОСОБА_1

про стягнення 128024,76 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 24.04.2024 у справі №906/1628/23 відмовлено у позові Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 про стягнення 128024,76 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів вчинення дій щодо переміщення належних відповідачу тимчасових споруд, тобто не виконання позивачем умов п.4.2.5 Договору №207, яким передбачено право Орендодавця щодо переміщення тимчасових споруд на штраф-майданчик ринку.

Висновок місцевий господарський суд зробив без врахування висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 23.06.2021 у справі №906/561/20 та у постанові від 08.06.2021 у справі №906/564/20 (справи за участю того ж позивача та з аналогічним предметом і підставами позову), якими встановлено, що умова, передбачена п.4.2.5 договору є правом позивача-орендодавця, а не його обов`язком, яке застосовується за його волевиявленням і не може перешкоджати зверненню з позовом про звільнення орендованого майна та стягнення неустойки.

Зазначає, що станом на сьогоднішній день відповідач не виконав рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 17.05.2017 у справі №280/751/15-ц, зокрема, в частині задоволення позовних вимог щодо звільнення торгівельних майданчиків №№178; НОМЕР_6; НОМЕР_7; НОМЕР_8, шляхом вивезення металевих кіосків за межі ПР «Кооперативний ринок».

За даним фактом відкрито кримінальне провадження №0000198, але відповідач й надалі свавільно не виконує вищевказане судове рішення, не звільняючи торгівельні майданчики, на яких розміщені належні йому металеві кіоски.

Факт не повернення відповідачем торгівельних майданчиків ПР «Кооперативний ринок» на момент подання апеляційної скарги також підтверджується відомостями з Реєстру боржників про наявність декількох виконавчих проваджень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 від 09.02.2021.

Звертає увагу, що висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 квітня 2018 у справі №910/9328/17 (пункт 11 та постанові від 28 серпня 2018 у справі №913/155/17 (пункт 37), визначено, що при розгляді спорів про стягнення неустойки судам необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.

Судом жодним чином не досліджено обставини недобросовісної поведінки відповідача, який протягом тривалого часу не виконує судове рішення щодо повернення об`єктів оренди, жодного разу особисто не з`явився в судове засідання для пояснення своєї поведінки, не надав суду жодних доказів, які б свідчили про вчинення ним бодай якихось дій з виконання зобов`язань.

На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 25.04.2024 у справі №906/1628/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Підприємства Коростишівської райспоживспілки «Кооперативний ринок»; судові витрати покласти на відповідача.

Листом від 23.05.2024 матеріали справи №906/1628/23 витребувано з господарського суду Житомирської області.

03.06.2024 матеріали справи №906/1628/23 надійшли до апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення господарського суду Житомирської області від 24.04.2024 у справі №906/1628/23. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу у строк до 28.06.2024 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України, та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів апелянту.

30.07.2024 від представника ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що ознайомившись з апеляційною скаргою, сторона відповідача вважає її безпідставною та неаргументованою, спрямованою на переоцінку обставин, встановлених у судових рішеннях у справах №906/471/19 та №906/558/20.

Систематичне зловживання позивачем правом на звернення до суду із позовними вимогами до відповідача, встановлено судами у справах №906/471/19 та №906/558/20, відтак таким діям позивача із продовження зловживання, має бути надана адекватна оцінка судом із вжиттям відповідних заходів реагування, передбачених ГПК України.

Зазначає, що орієнтовний розрахунок судових витрат складає 5000,00грн витрат на правничу допомогу адвоката.

На підставі викладеного відповідач просить суд:

- продовжити строк подання відзиву;

- апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін;

- відносно керівника позивача - ОСОБА_2 винести окрему ухвалу щодо продовження злочинного невиконання судового рішення у справі №906/1060/18 та продовження зловживання правом на звернення до суду, що встановлено у справах №906/471/19 та №906/558/20, яку направити до Коростишівського відділу поліції;

- судові витрати покласти на позивача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою про відкриття апеляційного провадження від 10.06.2024 запропоновано відповідачу у строк до 28.06.2024 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження була вручена ОСОБА_1 10.07.2024, що підтверджується списком згрупованих відправлень та інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» за трек номером 906.

Однак, відповідачем подано відзив з пропуском зазначеного строку, а саме - 30.07.2024, при цьому, останній не зазначає причини пропуску цього строку.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на подання відзиву на апеляційну скаргу з пропуском встановленого строку за недоведеності поважності причин його пропуску, суд апеляційної інстанції залишає вказаний відзив без розгляду.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (позивач, орендодавець) та Приватним підприємцем Тараном Миколою Вікторовичем (орендар, відповідач) укладено договір оренди №207 (далі - Договір №207) (а.с.5).

Як передбачено п.1.1 предметом договору є торгівельні майданчики НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 загальною площею 4,5; 5,8; 9,5; 6 кв.м, місцезнаходження яких зазначено на плані розміщення торгівельних місць на ринку (далі - об`єкт оренди).

Пунктом 1.3 Договору №207 сторони обумовили, що об`єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торгівельної діяльності.

Згідно з п.2.1 Договору №207 орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6.

Відповідно до п.4.1.1 Договору №207 орендодавець зобов`язується передати у тимчасове користування орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбачені цим договором; надавати послуги, визначені цим договором; підтримувати територію, на якій розташований об`єкт оренди в належному санітарно-технічному стані.

Пунктом 4.2.5 Договору №207 сторони погодили, що у разі якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкти оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торгівельному місці, на штрафмайданчик ринку.

Пунктом 4.3.6 Договору №207 обумовлено, що орендар зобов`язується, зокрема, мати на видному і доступному для огляду місці табличку встановленого зразка з повною інформацією про підприємця та продавця (реалізатора), а також забезпечити наявність на торговельному місці копій свідоцтва про державну реєстрацію СПД (витягу, виписки), патенту, ліцензії (у разі здійснення господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню), документів, що підтверджують якість і безпечність товарів, договору оренди та квитанцій про сплату орендної плати.

Згідно з п.4.3.8 Договору №207 орендар зобов`язався у разі припинення або розірвання договору у 7-денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Договір укладено на 1 рік і діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 (п.6.1 Договору №207).

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 17.05.2017 у справі №280/751/15-ц за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 , треті особи Коростишівська міська рада, Коростишівська районна спілка споживчих товариств, про стягнення заборгованості з орендної плати, звільнення торгових місць, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання договору оренди недійсним первісний позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" 4610,04грн заборгованості з орендної плати та 97963,36грн неустойки за договором оренди №207 від 31.12.2013; зобов`язано ОСОБА_1 звільнити торгівельні майданчики НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, шляхом вивезення металевих кіосків за межі території ПР "Кооперативний ринок", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; у задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.6-8).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.09.2019 у справі №906/471/19 позов Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 74433,00 грн неустойки за неповернення об`єкту оренди - торгівельних місць НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 загальною площею 4,5; 5,8; 9,5; 6 кв.м.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 рішення господарського суду Житомирської області від 06.09.2019 у справі №906/471/19 про задоволення позову Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 про стягнення 74433,00грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктами оренди за період з 01.04.2017 по 01.05.2019 скасовано; прийнято нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено (а.с.58-67). Постанова суду апеляційної інстанції мотивована, зокрема, тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що станом на 01.04.2017 так і на момент звернення до суду торгівельні майданчики не звільнені й на їх площі розміщені тимчасові споруди відповідача, які ним використовуються для торгівлі на ринку.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 02.10.2020 у справі №906/558/20 за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 про стягнення 110160,84грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктами оренди за період з 01.04.2017 по 01.05.2020, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2021, у задоволенні позову відмовлено (а.с.68-94). Судові акти мотивовані, у тому числі, тим, що позивачем не доведено, що станом на дату звернення до суду з даним позовом відповідач, який припинив підприємницьку діяльність, не звільнив торговельні майданчики і на них розміщені кіоски з його товаром.

Варто зауважити, що в матеріалах справи наявний Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №32017692 від 18.12.2023 щодо відповідача, з якого вбачається, що 28.01.2015 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Тарана Миколи Вікторовича за його рішенням (а.с.22-23).

Однак, враховуючи положення ст.ст.51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Відтак, оскільки спірні правовідносини виникли з господарського договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства і після втрати особою статусу підприємця.

Посилаючись на неповернення станом на день подання позовної заяви відповідачем торгівельних майданчиків НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 позивачу, останній звернуся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 128024,76грн неустойки за користування вказаними торгівельними майданчиками після припинення договору оренди №207 від 31.12.2013, нарахованої за період з 01.05.2020 по 01.12.2023.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно із частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (частина 2 статті 795 Цивільного кодексу України).

Виходячи зі змісту частини 1 статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди, та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

Зі змісту статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України. Законодавцем у частині першій статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 02.09.2014 у справі №3-85гс14, а також Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові 11.04.2018 у справі №914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі №910/14032/17 та у постанові 09.09.2019 у справі №910/16362/18.

До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

З процесуальних рішень у справі №280/751/15-ц вбачається, що рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 17.05.2017 задоволено позов ПКР «Кооперативний ринок» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати, неустойку за порушення строків виконання зобов`язань, а також зобов`язано ОСОБА_1 звільнити торгівельні майданчики НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7 шляхом вивезення металевих кіосків за межі території ПКР «Кооперативний ринок».

Постановою начальника відділу Коростишівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Желєзною Т.С. від 05.10.2017 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №280/751/15-ц, виданого 20 вересня 2017 року.

29.07.2019 постановою начальника Коростишівського районного відділу державної виконавчої служби Желєзної Т.С. виконавче провадження закінчено на підставі п.11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду виконати без участі боржника неможливо і державним виконавцем вжиті всі заходи передбачені ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, необхідно дослідити умови договору оренди №207 від 31.12.2013 щодо можливості орендодавцем самостійно перемістити тимчасові споруди, які установлені на орендованих торгівельних місцях, на штраф майданчик ринку.

Так, відповідно до підпункту 4.2.5 Договору №207 у разі, якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штрафмайданчик ринку.

Разом з тим, позивачем у матеріали справи не надано доказів на підтвердження вчинення ним дій щодо переміщення належних відповідачеві тимчасових споруд, що, нібито встановлені на торговельних місцях НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7, на штраф майданчик ринку. При цьому, позивач посилається на факт тривалого неповернення відповідачем об`єктів оренди за договором оренди №207 від 31.12.2013.

Водночас, необхідно зауважити, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №32017692 від 18.12.2023 щодо відповідача, основним видом діяльності ОСОБА_1 була роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами, надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у. (а.с. 22-23).

Відповідно до п.16 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України №57/188/84/105 від 26.02.2002 (зі змінами), на торговельному місці продавця (фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності) установлюється табличка із зазначенням його прізвища, імені та по батькові, номера свідоцтва про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та назви органу, що здійснив цю реєстрацію, прізвища, імені, по батькові його продавця, а також розміщується копія патенту за фіксованим розміром податку чи копія свідоцтва про сплату єдиного податку та копія ліцензії у разі здійснення господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Аналогічну вимогу містив і п.4.3.6 договору оренди №207 від 31.12.2013.

Таким чином, обов`язковою умовою здійснення суб`єктом підприємницької діяльності торговельної діяльності на ринку є факт його державної реєстрації як суб`єкта підприємництва. Разом з тим, враховуючи, що відповідач 28.01.2015 припинив свою підприємницьку діяльність, про що судом зазначалося вище, останній позбавлений права здійснювати торгівлю на ринку і, у свою чергу, використовувати металеві кіоски для зберігання власного товару, що знаходиться на торговельних майданчиках НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7.

З огляду на викладене вище, позивач, який мав намір звільнити спірні торговельні місця від майна відповідача (зокрема, шляхом переміщення його кіосків на штрафмайданчик), мав змогу перевірити шляхом ознайомлення з інформацією на табличці, яка в порядку п.16 Правил торгівлі на ринках має бути на торговельному місці, прізвище, ім`я та по батькові, номер свідоцтва про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності, особи, яка здійснює господарську діяльність на вказаних торговельних місцях.

Отже, з врахуванням факту припинення відповідачем підприємницької діяльності ще 28.01.2015, згідно правил торгівлі на ринку, останній не може здійснювати торгівлю на ринку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 продовжує використовувати торговельні місця НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7.

Доказів наявності товару в кіосках на торгівельних майданчиках НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7, який є власністю відповідача, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено, що станом на дату звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 не звільнив спірні торговельні майданчики і на них розміщені кіоски з товаром.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування торговельними майданчиками за період прострочення з 01.05.2020 по 01.12.2023, при цьому допускаючи тривалу бездіяльність з виконання п.4.2.5 договору оренди №207 від 31.12.2013.

Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Зокрема, цей спосіб захисту є ефективним у разі неможливості реалізувати умову, передбачену підпунктом 4.2.5 договору оренди №207 від 31.12.2013, в досудовому порядку.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження вжиття позивачем заходів щодо переміщення тимчасових споруд відповідача (металевих кіосків) за межі площ торговельних майданчиків НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7 за весь час, що минув після 01.05.2020.

Тобто, позивач не скористався правом, передбаченим у підпункті 4.2.5 Договору №207, щодо переміщення тимчасових споруд відповідача, які були встановлені на орендованих торговельних майданчиках, на штрафмайданчик ринку, шляхом їх демонтажу та вивезення за межі території ринку, якщо торговельні майданчики, за твердженням позивача, фактично не були звільнені відповідачем,

Відповідно до частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів погоджується, що подання позивачем позову про стягнення з ОСОБА_1 неустойки на підставі ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України за період з 01.05.2020 по 01.12.2023 на загальну суму 128024,76грн, після прийняття рішення Коростишівським районним судом Житомирської області від 17.05.2017 у справі №280/751/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" 4610,04грн заборгованості з орендної плати, 97963,36грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з 04.07.2013 по 01.04.2017 на загальну суму 102573,40грн та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити торгівельні майданчики НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, є зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тлумачення змісту вказаних статей свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, загальних засад, встановлених у ст.3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 щодо стягнення 128024,76грн неустойки в розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку з повернення торговельних майданчиків НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7, нарахованої за час прострочення користування торгівельними майданчиками у період з 01.05.2020 по 01.12.2023.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на апелянта.

Крім цього, відповідач просить відносно керівника позивача - ОСОБА_2 винести окрему ухвалу щодо продовження злочинного невиконання судового рішення у справі №906/1060/18 та продовження зловживання правом на звернення до суду, що встановлено у справах №906/471/19 та №906/558/20, яку направити до Коростишівського відділу поліції.

Щодо вказаного клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1, 11 ст. 246 ГПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Окрема ухвала суду у розумінні положень ст.246 ГПК є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Тобто за своєю суттю окрема ухвала є формою реагування суду на виявлені порушення вимог законодавства та інструментом для їх усунення шляхом надання відповідних звернень особі/особам, до компетенції та/або обов`язку яких відноситься усунення виявлених порушень.

Разом з тим, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства (аналогічний висновок міститься у п.47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №171/2124/18, у п.72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2018 у справі №521/18287/15-ц, постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №906/344/21).

Окрім цього, суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі №750/3192/14, у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №911/172/22 тощо).

З огляду на викладене вище та на обставини даної справи, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали в порядку ст.246 ГПК України.

Водночас, відповідач не позбавлений права на звернення до правоохоронних органів з заявою, за наявності в нього інформації, підтвердженої відповідними доказами, щодо обставин, викладених у клопотанні.

Керуючись ст.ст.8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення господарського суду Житомирської області від 24.04.2024 (повний текст - 01.05.2024) у справі №906/1628/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складений 12.08.2024.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.