УХВАЛА

12 серпня 2024 року

м. Київ

cправа № 925/238/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючої), Бенедисюка І. М., Булгакової І. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», скаржник)

рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»

до Приватного підприємства науково-виробничої фірми «Імекс хімгрупп»

про стягнення 142 836, 27 грн,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» 07.08.2024 через «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить, зокрема, скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 у справі № 925/238/24 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 71 418, 14 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 925/238/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючої, Бенедисюка І. М., Булгакової І. В.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР), ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача 142 836, 27 грн з яких: 44 648, 83 грн штраф, 98 187, 45 грн пеня на підставі договору № про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від 10.02.2022, укладеного між сторонами.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 у справі № 925/238/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства науково-виробнича фірма «Імекс хімгрупп» (далі - ПП «Імекс хімгрупп») на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» - 19 637, 49 грн пені, 8 929, 76 грн штрафу на підставі договору № про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від 10.02.2022 року та 3 028, 00 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Під час прийняття оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції виходив з того, що: наявними у матеріалах справи фактичними даними підтверджується факт порушення відповідачем строків поставки товару на користь позивача за укладеним між сторонами договором; спору по якості та кількості поставленого товару між сторонами немає; позивач просить стягнути з відповідача за прострочення поставки товару 44 648, 83 грн штрафу та 98 187, 45 грн пені; розмір штрафу та пені обраховано позивачем вірно та у відповідності до фактичних обставин взаємовідносин сторін, умов договору між сторонами; спору з приводу математичного розрахунку позовних вимог між сторонами немає, власного контрозрахунку санкцій відповідач суду не подавав. При цьому, суд першої інстанції частково задовольнивши клопотання відповідача про зменшення нарахованих санкцій та зменшивши розмір пені до 19 637,49 грн та штрафу до 8 929,76 грн виходив з того, що: у даному конкретному випадку слід врахувати, що відповідач, хоч і з простроченням, належним чином та повністю виконав свої зобов`язання з поставки товару та з урахуванням змінених позивачем адрес доставки, який прийнято позивачем за кількістю та якістю без зауважень за цими показниками; виконання договору відповідач забезпечив в період дії воєнного стану на території України, який безумовно негативно впливав вцілому на виробництво, логістику доставки товарів та інші чинники ведення господарської діяльності; позивач не надав обґрунтувань та доказів, які збитки та в якій сумі було понесено позивачем через невчасні поставки відповідачем товару; терміни прострочення поставок партій товару є незначними - від 28 до 93 днів; позивач за порушення строків поставки товару одночасно нараховує пеню і штраф, що в сукупності склало 142 836, 27 грн та є значними коштами для регіонального підриємства-виробника; на стягненнях у вигляді штрафу та пені позивач, як господарюючий суб`єкт, не будує свої прогнозовані показники розвитку, наявність чи відсутність таких коштів не стосується прибутковості підприємства, як такої, а з цих підстав сам по собі скрутний фінансовий стан кредитора не може слугувати достатньо обґрунтованою підставою для стягнення з його боржника неустойки у повному розмірі, а тому на думку суду добросовісним та розумним за виниклих між сторонами обставин виконання договору, буде стягнення лише 20 % нарахованої до сплати неустойки за позовними вимогами.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 у справі № 925/238/24 апеляційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 у справі № 925/238/24 задоволено частково. Рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 у справі № 925/238/24 змінено, викладено пункт 2 його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Приватного підприємства науково-виробнича фірма «Імекс хімгрупп» (18016, місто Черкаси, вулиця Волкова, будинок 36; ідентифікаційний код 36584093) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (03065, місто Київ, проспект Гузара Любомира, будинок 44; ідентифікаційний код 42795490) 49 093 (сорок дев`ять тисяч дев`яносто три) грн 72 коп пені, 22 324 (двадцять дві тисячі триста сорок дві) грн 41 коп штрафу та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп судового збору.».

Під час прийняття оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції щодо стягнення 49 093, 72 грн пені та 22 324, 41 грн штрафу виходив з того, що: при зменшенні розміру штрафу у даній справі на 80 % судом першої інстанції не були враховані майнові інтереси позивача, а також не дотримано розумний баланс між інтересами позивача та відповідача; розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій не є надмірно великим стосовно вартості товару - 2 027 984, 40 грн, а тому виходячи з наведеного, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з огляду на необхідність забезпечення інтересів обох сторін, апеляційний суд вважав наявними правові підстави для зменшення штрафних санкцій на 50 % від вірно розрахованих позивачем сум пені в розмірі 98 187, 45 грн та штрафу в розмірі 44 648,82 грн, тому суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 49 093, 72 грн пені та 22 324, 41 грн штрафу.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» у контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривень

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 925/238/24 є стягнення 142 836, 27 грн з яких: 44 648, 83 грн штраф та 98 187, 45 грн пеня, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 3 028, 00 грн = 302 800, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» у касаційній скарзі з посиланням на підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає, що позивачем оскаржено рішення в апеляційному порядку. За результатами розгляду апеляційної скарги, апеляційним господарським судом стягнуто з ПП «Імекс хімгрупп» на користь ТОВ «Оператор ГТС України» 49 093, 72 грн пені, 22 324, 41 грн штрафу, що становить зменшення розміру неустойки на 50 %, а тому позивач вважає таке істотне зменшення розміру штрафних санкцій безпідставним та таким, що заохочує як відповідача, так і інших суб`єктів господарювання до несумлінного виконання договірних зобов`язань та ухилення від понесення відповідальності за допущені порушення, а тому ця касаційна скарга має виключне значення для скаржника.

Також скаржник з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у зв`язку із неврахуванням правових висновків Верховного Суду (зокрема які викладені у постановах від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19) щодо порядку визначення та підстав для такого зменшення неустойки, що спричинило неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, частини першої статті 233 Господарського кодексу України.

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо оскарження судових рішень зі справи, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів різного застосування норм матеріального права, або є прогалини в їх застосуванні до спірних правовідносин, адже метою є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення сталого розвитку права.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Верховний Суд виходить з того, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування.

Скаржник звертає увагу на те, що суди не врахували правових висновків Верховного Суду (зокрема які викладені у постановах від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19) щодо порядку визначення та підстав для зменшення неустойки, що спричинило неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, частини першої статті 233 Господарського кодексу України.

Водночас, право суду вирішувати питання про зменшення розміру неустойки, встановленої договором, закріплено законодавчо.

Виходячи із положень статей 551 ЦК України, 233 ГК України зменшення розміру заявленої до стягнення грошової суми на підставі положень статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України є правом суду і суд на власний розсуд у порядку статті 236, 86 ГПК України вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд також виходячи з правової позиції викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі та поясненнях доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані, виходячи за такого.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника, що дана справа є винятковою для нього, оскільки вважає, що таке істотне зменшення розміру штрафних санкцій безпідставним та таким, що заохочує як відповідача, так і інших суб`єктів господарювання до несумлінного виконання договірних зобов`язань та ухилення від понесення відповідальності за допущені порушення не є аргументованими і переконливими обґрунтуваннями щодо даних правовідносин, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності / відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами попередніх інстанцій, то Верховний Суд відзначає те, що можливість реалізувати свої процесуальні права залежить від суб`єктивної волі скаржника.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності), сталу судову практику щодо застосування статті 551 ЦК України і 233 ГК України та викладену позицію в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 у справі, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 у справі № 925/238/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова