ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року Справа № 918/2/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

прокурора: Гіліс І.В.

позивача: не з`явився

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24, ухвалене суддею Романюк Ю.Г., повний текст рішення складено 15.04.2024 р.

за позовом Керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради

до Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича

про визнання недійсним договору, повернення земельної ділянки

До Господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради до ФОП Діжурко А.В., про визнання недійсним договору, повернення земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 р. позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Діжурко Анатолій Валерійович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 по справі №918/2/24 скасувати та винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах Володимирецької селищної ради до Фізичної особи - підприємця Діжурко Анатолія Валерійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, укладений 14.09.2017 між Володимирецькою селищною радою та Діжурком А.В. та зобов`язання ФОП Діжурка А.В. (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) повернути у комунальну власність територіальної громади в особі Володимирецької селищної ради (, вул. Соборна, 39, смт Володимирець, Вараський район, Рівненська область, 34300) земельну ділянку площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, що розташована за адресою: Рівненська область, смт. Володимирець, вул. Повстанців, 83 - відмовити повністю.

Оскільки апеляційна скарга надійшла без матеріалів справи, суд апеляційної інстанції витребував їх у Господарського суду Рівненської області.

22.05.2024 матеріали справи №918/2/24 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.24 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24 - залишено без руху.

29.05.2024 до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява від Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича про усунення недоліків апеляційної скарги у справі № 918/2/24.

Як вбачається з табелю обліку робочого часу КП "Діловодство спеціалізованого суду" головуючий суддя Маціщук А.В. у період 03.06.2024 по 12.06.2024 включно перебуває у відпустці.

На підставі розпорядження керівника апарату суду №01-05/248 від 03.06.2024 р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №918/2/24.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2024 визначено колегія суддів для розгляду справи №918/2/24 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р., Бучинська Г.Б..

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24, розгляд апеляційної скарги призначено на 08.08.2024 р. об 11:00 год.

29.07.2024 р. на адресу апеляційного господарського суду від Керівника Вараської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому прокурор вказує на те, що доводи щодо незаконності ухваленого судом першої інстанції рішення від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24 є безпідставними, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ФОП Діжурко А.В. залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" суддя Бучинська Г.Б. перебуває у відпустці з 08.07.2024 по 09.08.2024 включно.

Розпорядженням керівника апарату суду №01-05/666 від 05.08.2024 р. призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі №918/2/24.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду справи №918/2/24 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Маціщук А.В., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2024 р. прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Маціщук А.В., суддя Василишин А.Р..

07.08.2024 р. на адресу апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича надійшли пояснення по справі в яких вказує на те, у відзиві прокурор дублює ту ж саму позицію позивача, що і в позові. Відтак, відзив взагалі не містить жодних обґрунтованих заперечень проти апеляційної скарги, а наявні заперечення не спростовують доводів апеляційної скарги. Таким чином, відповідач просить рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 по справі №918/2/24 скасувати та винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Розгляд справи провести без участі відповідача на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи.

Прокурор в судовому засіданні 08.08.2024 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції задоволив позов в повному обсязі. Зокрема Господарський суд Рівненської області дійшов висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017, укладений між Володимирецькою селищною радою та Діжурком А.В., на підставі якого останній отримав у приватну власність спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, підлягає визнанню недійсним. Відтак, враховуючи встановлену судом недійсність договору купівлі-продажу, відповідач повинен повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець Діжурко Анатолій Валерійович вказує, що об`єкт незавершеного будівництва може бути єдиним цілісним об`єктом цивільних прав і, як наслідок, щодо нього можуть укладатися договори, якщо право власності на такий об`єкт буде зареєстровано органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. При цьому, така реєстрація здійснюється на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Апелянт вважає, що визначальним для можливості об`єкта незавершеного будівництва бути єдиним цілісним об`єктом цивільних прав та предметом відповідних договорів є саме факт державної реєстрації.

Звертає увагу, що предметом Договору оренди земельної ділянки від 28 грудня 2016, а саме пунктом 1 передбачено, що Орендодавець відповідно до протоколу земельних торгів від 28.12.2016 надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,1901 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, яка знаходиться в смт.Володимирець по вул.Повстанців, 83 Володимирецької селищної ради.

Предметом Договору вже визначено, що апелянт отримав земельну ділянку у користування для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Згідно п.3 цього Договору вбачається, що на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна (на момент укладення договору).

Здійснення будівництва на орендованій земельній ділянці було проведено апелянтом з повним дотриманням вимог чинного законодавства України та будівельних норм. Саме по собі будівництво торгового павільйону, як і зареєстроване речове право власності на об`єкт незавершеного будівництва (ступінь готовності 5%) позивачем не оспорюється. Жодного доказу, який би вказував на те, що апелянтом були погіршені властивості земельної ділянки чи недотримано умов її використання, позивачем надано не було.

31.05.2017 за апелянтом зареєстровано право власності на нерухоме майно - незавершене будівництво, торговий павільйон, за адресою: смт.Володимирець, вул.Повстанців, 83, кадастровий номер :01:030:0256.

Апелянт вважає, що право власності на вказаний об`єкт нерухомості незавершеного будівництва було зареєстроване за ним з урахуванням приписів ст. 331 Цивільного кодексу України, що автоматично спростовує твердження суду недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки.

З долученої прокурором до позову Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №359802225 від 25.12.2023 в графі «тип речового права» за №20729580 щодо незавершеного будівництва торгового павільйону вказано право власності, яке зареєстроване 31.05.2017.

На думку апелянта, з 31.05.2017 у нього виникло право власності на цей об`єкт, у той час як доказів скасування державної реєстрації права власності на зазначений об`єкт нерухомості позивачем не надано. В свою чергу, визначені статтею 346 Цивільного кодексу України підстави для припинення права власності апелянта на об`єкт незавершеного будівництва також відсутні.

Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва - торговий павільйон зареєстрований як єдиний цілісний об`єкт цивільних прав, а тому він підпадає під дію п.2 ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України, у відповідності до якої, не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було встановлено фактів порушення процедури викупу земельної ділянки та наявності підстав для відмови в продажу земельної ділянки, які встановлені законом, на момент прийняття відповідного рішення Володимирецькою селищною радою.

Висновок суду про те, що наявність на орендованій земельній ділянці об`єкта незавершеного будівництва не надавала апелянту права на придбання у власність земельної ділянки поза межами конкурентних засад як власнику об`єкта нерухомого майна, а земельна ділянка підлягала продажу Володимирецькою селищною радою виключно на земельних торгах, суперечить вимогам чинного законодавства та встановленим обставинам справи.

Господарським судом Рівненської області в оскаржуваному рішенні не було встановлено, що апелянт здійснював будівництво самочинно чи набув право власності на нерухоме майно незаконно, а прокурор законність набуття права власності на нерухоме майно не оскаржував.

На підставі вищевикладеного, апелянт вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено без порушення вимог чинного законодавства, а тому, у суду не було підстав для визнання його недійсним та задоволення похідної позовної вимоги - зобов`язання повернути земельну ділянку.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно застосував норми матеріального та процесуального права (в контексті застосування судом правових наслідків недійсності правочину), а саме ч. 1, 3, 4, 5 ст. 216 Цивільного кодексу України, ст.14 ГПК України, всупереч висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року у справі №924/637/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі №552/6997/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року від справі №396/29/17.

Апелянт також вважає, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права суд безпідставно задовольнив позов і застосував наслідки недійсності правочину, які не передбачені законом - односторонню реституцію, хоча виконання договору здійснювалося обома сторонами.

Господарський суд Рівненської області, задовольняючи позов, застосував односторонню реституцію і не звернув увагу, що в результаті ухвалення рішення в однієї сторони правочину - Володимирецької селищної ради - буде й те, що вона отримала від іншої сторони, і те, що їй повернуто за рішенням суду, а це недопустимо.

Оскільки прокурор самостійно визначив зміст позовних вимог, який не відповідає закону, а суд не мав правових підстав для виходу за їх межі та застосування з власної ініціативи правових наслідків недійсності договору купівлі-продажу, то Господарський суд Рівненської області виніс незаконне рішення про задоволення позову в частині зобов`язання ФОП Діжурка А.В. повернути земельну ділянку, в той час як мав би відмовити у задоволенні позову.

Водночас, витребування земельної ділянки, переданої набувачам - фізичним особам з волі власника - органу місцевого самоврядування, не є законним, оскільки стаття 388 ЦК України передбачає таке витребування лише у випадку вибуття майна з володіння поза волею власника, незалежно від дотримання чи недотримання останнім процедури прийняття такого рішення, з якою може бути не ознайомлений споживач послуг суб`єкта владних повноважень, який презюмує правомірну поведінку останнього відповідно до частини другої статті 19 Конституції України.

В даному випадку слід врахувати, що відчуження земельної ділянки площею 0,1901 га, кадастровим номером :01:030:0256, яка знаходиться в смт.Володимирець по вул. Повстанців, 83 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017 було здійснено саме Володимирецькою селищною радою, як органом місцевого самоврядування, який відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога сторони позивача про повернення земельної ділянки у комунальну власність територіальної громади в особі Володимиренької селищної ради у випадку, навіть якщо суд прийде до висновку про недійсність договору купівлі-продажу, не підлягатиме до задоволення, оскільки попереднім землекористувачем цієї ділянки був саме апелянт, згідно договору оренди від 28.12.2016 та акту приймання - передачі земельної ділянки. За таких обставин, зазначений договір оренди буде вважатися чинним та дійсним між Володимирецькою селищною радою та апелянтом, а земельна ділянка повинна перейти до апелянта.

Апелянт також зазначає, що у разі, якщо апеляційний суд під час розгляду даної справи прийде до висновку про підставність позовних вимог прокурора, то апелянт просить суд застосувати до даних правовідносин позовну давність на підставі заяви про застосування строків позовної давності, яка міститься в матеріалах справи та відмовити з цієї підстави у задоволенні позову.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, прокурор у відзиві вказує, що об`єкт незавершеного будівництва, у розумінні ст.181 ЦК України, не є нерухомим майном, а тому, в силу ч. 2 ст. 134 ЗК України, не міг бути підставою для отримання спірної земельної ділянки без проведення аукціону. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що належний на праві власності ФОП Діжурку А.В. об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 , не є об`єктом нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності за ФОП Діжурком А.В. на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна.

Також прокурор зазначає, що відповідач як сторона договору купівлі-продажу має право самостійно заявити як реституційну вимогу про стягнення з Володимирецької селищної ради (за рахунок місцевого бюджету) на свою користь сплачені за купівлю земельної ділянки кошти у розмірі 77 447 грн 00 коп., так і вимогу про відшкодування збитків, якщо такі були завдані у зв`язку із вчиненням недійсного правочину в порядку ч. 2 ст. 216 ЦК України.

Прокурор наголошує, що позбавлення ФОП Діжурка А.В. права власності на спірну земельну ділянку жодним чином не суперечить принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки повернення у комунальну власність зазначеної земельної ділянки переслідує легітимну мету повернення майна територіальної громади та відновлення порушеного права власності. Належний на праві власності ФОП Діжурку А.В. об`єкт незавершеного будівництва по вул.Повстанців, 83, не був об`єктом нерухомого майна на момент набуття права власності на земельну ділянку, що у свою чергу не давало правових підстав для набуття права власності на земельну ділянку поза конкурсною процедурою.

Окрім цього, жодних дій щодо завершення будівництва чи здійснення іншої забудови відповідачем не вчинено і на даний час.

Безпідставними також є твердження апелянта щодо чинності договору оренди від 28.12.2016 у разі визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017. Зокрема, відповідно до п. 35 договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0256 від 28.12.2016 укладеного між Володимирецькою селищною радою та ФОП Діжурком А.В. дія договору оренди припиняється зокрема у разі придбання орендарем земельної ділянки у власність.

Таким чином, враховуючи , що право оренди на земельну ділянку ФОП Діжурка А.В. припинене в зв`язку з набуттям права власності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.09.2017 спірна земельна ділянка має бути повернута Володимирецькій селищній раді у комунальну власність.

Відтак доводи щодо незаконності ухваленого судом першої інстанції рішення від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24 є безпідставними та необґрунтованими.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

Рішенням Володимирецької селищної ради від 06.10.2016 №269 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1901га, кадастровий номер :01:030:0256, по вул.Повстанців,83 із земель запасу сільськогосподарського призначення Володимирецькій селищній раді для продажу права оренди на неї строком на 5 років на земельних торгах (аукціоні) суб`єктам підприємницької діяльності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Пунктом 3 вказаного рішення, передано право оренди земельної ділянки шляхом проведення аукціонних торгів.

28.12.2016 між Володимирецькою селищною радою та Діжурко А.В. укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3 договору, на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна.

31.05.2017 за Діжурком А.В. зареєстровано право власності на нерухоме майно - незавершене будівництво, торговий павільйон, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:030:0256. Підставами для державної реєстрації були: технічний паспорт (серія та номер 68/17, виданий 29.05.2017, видавник ФОП Семенюк Р.В.); декларація про початок виконання будівельних робіт (серія та номер РВ41, виданий 13.05.2017, видавник Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області).

Відповідно до листа ФОП Семенюка Р.В. №68/17 від 29.05.2017 встановлено, що відсоток готовності незавершеного будівництва торгового павільйону, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , становить 5%. Площа забудови незавершеного будівництва 10.5 м.кв.

Пунктом 2 рішенням Володимирецької селищної ради від 11.07.2017 №801, надано дозвіл Діжурку А.В. на складання звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

У подальшому, п. 2 рішення Володимирецької селищної ради 05.09.2017 №906, керуючись ч.2 ст.134 ЗК України, затверджено Діжурку А.В. звіт з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, та встановлено ціну продажу земельної ділянки 77 447 грн без ПДВ.

На підставі вказаного рішення, 14.09.2017 між Володимирецькою селищною радою та Діжурко А.В. укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №1284.

Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено, що Володимирецька селищна рада (продавець) продає, а Діжурко А.В. (покупець) приймає у власність земельну ділянку загальною площею 0,1901 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.1.4 договору, земельна ділянка, зазначена в п. 1.1., продається покупцю для здійснення ним підприємницької діяльності, а саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, так як на відчужуваній за цим договором земельній ділянці розташований торговий павільйон, належна на праві особистої власності покупцю, на підставі декларації про початок будівельних робіт серії РВ41, виданої управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області.

На підставі укладеного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Килюшик А.А. 14.09.2017 зареєстровано право власності Діжурко А.В. на земельну ділянку, кадастровий номер :01:030:0256 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37083220).

Встановлено, що на час прийняття Володимирецькою селищною радою рішення від 05.09.2017 №906, на спірній земельній ділянці площею 0,1901 га в АДРЕСА_2 , був розташований об`єкт незавершеного будівництва - будівля торгового павільйону, загальною площею 10,5 кв.м, який належить на праві власності Діжурку А.В .

Під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №000006 від 20.01.2023 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в межах цього кримінального провадження проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :01:026:0254 та встановлено, що на території земельної ділянки виявлено бетон загальною площею 10,5 кв.м, жодних об`єктів незавершеного будівництва не виявлено.

Вказаний факт став підставою для звернення прокурором до суду з позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору та повернення земельної ділянки, яка була предметом купівлі-продажу.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

За приписами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування", на органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб покладено обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.140 Конституції України, право територіальних громад на самостійне вирішення питань місцевого значення в межах Конституції і законів України (місцеве самоврядування) здійснюється через сільські, селищні, районні, міські, обласні ради та їх виконавчі органи.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ст. ст.10, 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до ст.172 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. Аналогічна норма міститься і у ст. 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, керуючись законом, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Пунктом 34 ч.1 ст.26 зазначеного Закону встановлено, що до компетенції рад відносяться питання щодо регулювання земельних відносин у відповідності до вимог чинного законодавства. Повноваження сільських, селищних, районних, міських, обласних рад та їх виконавчих органів визначені в ст. ст.8-12 ЗК України (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою тощо). Аналогічні повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин визначено у главі 3 ЗК України.

Відповідно до ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частинами 1, 2 ст. 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Частиною 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що способом реалізації компетенції органу місцевого самоврядування є нормативні та інші акти (ненормативні) у формі рішень.

Згідно зі ст.152 ЗК України, захист прав на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною.

Згідно із імперативними вимогами ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з п.п. "б", "ґ" статті 5 ЗК України, земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України , у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 1 ст.134 ЗК України передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст.134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У разі визнання недійсною підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, припиняються самі цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Територіальна громада, як власник об`єктів права комунальної власності, делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, ЦК України та ЗК України.

У силу законодавчих приписів рішення суб`єктів владних повноважень не є абсолютними (у розумінні їх здійснення "на власний розсуд"), вони реалізуються самостійно, але в межах повноважень, прямо передбачених Конституцією та законами України.

З огляду на викладене суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження).

Верховний Суд України у постановах від 02.11.2016 у справі №6-2161цс16 від 23.11.2016 у справі №3-1058гс16, від 25.01.2017 у справі №916/2131/15, Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 у справі №916/2130/15 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №522/2110/15-ц зазначили, що прийняття органом місцевого самоврядування рішень усупереч вимогам, встановлених законодавством, не буде відображати волю територіальної громади як власника, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади.

Як вбачається із матеріалів справи, Діжурко А.В. набув право власності на земельну ділянку комунальної власності на підставі рішення Володимирецької селищної ради (сьоме скликання) №906 від 05.09.2017 "Про затвердження гр. Діжурку А.В. звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок несільськогосподарського призначення та продажу їх у власність" пунктом 5 вирішено продати у власність громадянину Діжурку А.В. земельну ділянку, яка знаходиться, АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1901 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, обґрунтованого посиланням на положення статей 12,83, 127,128, абз.2 ч.2 ст.134 ЗК України, та укладеного в подальшому

14.09.2017 між Володимирецькою селищною радою та Діжурко А.В. укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №1284.

З наведеного вбачається, що набуття Діжурком А.В. права власності на земельну ділянку без проведення конкурсної процедури (земельного аукціону) пов`язано з наявністю у покупця права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці.

Разом з цим, на підставі наявних у справі доказів апеляційним судом встановлено, що відповідач є власником об`єкта незавершеного будівництва, зареєстрованого у встановленому порядку.

Об`єкт незавершеного будівництва - об`єкт будівництва, на який видано дозвіл на виконання будівельних робіт, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. Наведене визначення поняття "об`єкт незавершеного будівництва" використовується у законодавстві, зокрема Законі України "Про іпотеку" , Законі України "Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому", Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Водночас, відповідно до висновків Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду зроблених у судовій справі №916/633/19 від 18.12.2019 останній зазначив, що об`єктом незавершеного будівництва є лише сукупність належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні ст.181 та ч.2 ст.331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Таким чином, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Натомість, надання земельної ділянки на неконкурентних засадах пов`язується земельним законодавством з розташуванням на цій земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, тобто певної будівлі чи споруди, завершеної будівництвом і введеної в експлуатацію встановленим способом. Передбачений в ч. 2 ст. 134 ЗК України виняток з правила щодо продажу земельних ділянок комунальної власності (або прав на них) у випадку розташування на них об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, відображає принцип юридичної цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1243 від 22.09.2004, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Положення закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» демонструють диференційований підхід до реєстрації об`єктів нерухомого майна та об`єктів незавершеного будівництва.

Державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва не змінює особливого правового статусу такого об`єкта, визначеного частиною третьою статті 331 ЦК України, як сукупності будівельних матеріалів та обладнання, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №914/2070/19.

Колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять наданих відповідачем доказів введення спірного об`єкту нерухомого майна (торговий павільйон готовністю 5% реєстраційний номер 08) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Усталена судова практика підтверджує наведений висновок щодо відмінності правового статусу об`єкта незавершеного будівництва і об`єкта нерухомості. Подібний правовий висновок викладений постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №915/1344/17, постанові від 29.03.2018 у справі №909/935/15, у постановах Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №916/633/19, від 13.03.2019 у справі №910/4032/18, від 26.02.2020 у справі №914/1658/15.

Таким чином, наявність на орендованій земельній ділянці згідно з Договором оренди земельної ділянки від 28.12.2016 об`єкту незавершеного будівництва, не надавала відповідачу права на придбання у власність вищевказаної земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0256 поза межами конкурсної процедури як власнику об`єкта нерухомого майна та підлягала продажу Володимирецькою селищною радою виключно на підставі земельних торгів.

Придбання відповідачем земельної ділянки кадастровий номер :01:030:0256 в привілейованому становищі за наслідком прийняття рішення Володимирецької селищної ради Рівненської області (сьоме скликання) №906 від 05.09.2017, в порядку, передбаченому ст. 128 та ч.2 ст.134 Земельного кодексу України порушує права та законні інтереси територіальної громади та інтереси інших фізичних та юридичних осіб, оскільки здійснення продажу цієї земельної ділянки повинно було відбуватися на конкурентних засадах.

У разі визнання недійсною підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, припиняються самі цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017, укладений між Володимирецькою селищною радою та Діжурком А.В. , на підставі якого останній отримав у приватну власність спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, підлягає визнанню недійсним.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що об`єкт незавершеного будівництва було зареєстровано за апелянтом з урахуванням приписів ст. 331 ЦК України, доказів скасування вищевказаної державної реєстрації права власності на зазначений об`єкт нерухомості надано не було, а відтак підстав для продажу спірної земельної ділянки на конкурентних засадах (на земельних торгах) також не було.

Проте, колегія суддів критично оцінює зазначений довід, оскільки як вище було вказано відчуження спірної земельної ділянки відбулось з порушенням вимог визначених ст. 134 ЗК України, не на конкурентних засадах.

Факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні ст. 181 та ч. 2 ст. 331 ЦК України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Тобто, об`єкт незавершеного будівництва, у розумінні ст.181 ЦК України, не є нерухомим майном, а тому, в силу ч. 2 ст. 134 ЗК України, не міг бути підставою для отримання спірної земельної ділянки без проведення аукціону.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що належний на праві власності ФОП Діжурку А.В. об`єкт незавершеного будівництва по вул. Повстанців, 83, не є об`єктом нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності за ФОП Діжурком А.В. на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна.

Щодо вимоги прокуратури про повернення земельної ділянки у комунальну власність, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом абзацу абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Передбачена у приписі абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України реституція спрямована на відновлення status quo у фактичному та юридичному становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного (зокрема нікчемного) правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Саме тому за загальним правилом кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Це взаємне повернення сторонами одержаного ними (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Виконання зазначеного обов`язку забезпечує поновлення сторін у попередньому становищі за наслідками недійсності правочину. Таке поновлення можливе тоді, коли майно, передане за цим правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості повернення сторонами одна одній того, що вони одержали, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони правочину зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Розглядаючи вимогу про відновлення становища сторін недійсного правочину, яке існувало до його вчинення, слід враховувати, що з ініціативи суду можна застосувати лише наслідки недійсності нікчемного правочину (абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України; близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 у справі №320/2617/17).

Двосторонню реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину суд застосовує лише за волевиявленням сторони цього правочину.

Частина 1 ст. 216 ЦК України пов`язує застосування наслідків недійсності правочину лише з однією умовою - визнання судом такого правочину недійсним.

Правові наслідки недійсності оспорюваного правочину суд застосовує лише за зверненням сторони такого правочину.

Колегія суддів зазначає, що відповідач як сторона договору купівлі-продажу має право самостійно заявити як реституційну вимогу про стягнення з Володимирецької селищної ради (за рахунок місцевого бюджету) на свою користь сплачені за купівлю земельної ділянки кошти у розмірі 77 447 грн 00 коп. так і вимогу про відшкодування збитків, якщо такі були завдані у зв`язку із вчиненням недійсного правочину в порядку ч. 2 ст. 216 ЦК України.

Частина 1 ст. 14 ГПК України передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Беручи до уваги наведене, враховуючи встановлену судами недійсність договору купівлі-продажу, відповідач повинен повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають до задоволення.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, стосовно того, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого застосовано наслідки недійсності правочину, які не передбачені законом - односторонню реституцію, хоча виконання договору здійснювалось обома сторонами.

Також, на думку апелянта, задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору та повернення ФОП Діжурком А.В. земельної ділянки є порушенням cm. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує мирне володіння своїм майном.

При цьому, суд апеляційної інстанції вказує на те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ця стаття містить три окремі норми: перша, виражена у першому реченні першого абзацу, - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном. Друга, закладена у другому реченні того ж абзацу, - охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя, закріплена у другому абзаці, - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Позбавлення ФОП Діжурка А.В. права власності на спірну земельну ділянку жодним чином не суперечить принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, повернення у комунальну власність зазначеної земельної ділянки переслідує легітимну мету повернення майна територіальної громади та відновлення порушеного права власності.

Належний на праві власності ФОП Діжурку А.В. об`єкт незавершеного будівництва по вул. Повстанців, 83, не був об`єктом нерухомого майна на момент набуття права власності на земельну ділянку, що у свою чергу не давало правових підстав для набуття права власності на земельну ділянку.

Окрім цього, жодних дій щодо завершення будівництва чи здійснення іншої забудови відповідачем не вчинено, що в свою чергу не дає особі права набути у власність земельну ділянку поза конкурентним способом у порядку ст.134 ЗК України і на даний час.

Безпідставними також є твердження апелянта, щодо чинності договору оренди від 28.12.2016 у разі визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017.

Зокрема, відповідно до п. 35 договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0256 від 28.12.2016, укладеного між Володимирецькою селищною радою та ФОП Діжурком А.В., дія договору оренди припиняється зокрема у разі придбання орендарем земельної ділянки у власність. Таким чином, враховуючи те, що право оренди на земельну ділянку ФОП Діжурка А.В. припинене в зв`язку з набуттям права власності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.09.2017 спірна земельна ділянка має бути повернута Володимирецькій селищній раді у комунальну власність.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності на подання позову колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поваленими, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно інформації Володимирецької селищної ради від 19.12.2023, остання не зверталася до суду з підстав представлення інтересів держави. Про наявні порушення інтересів жителів територіальної громади дізнались з листа Вараської окружної прокуратури.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій", сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади.

Відповідно до рішення Володимирецької селищної ради № 13 від 08.12.2020 "Про створення комісії з реорганізації та прийому-передачі майна сільських рад Володимирецького району що реорганізуються шляхом приєднання до Володимирецької селищної ради", розпочато процедуру реорганізації Володимирецької селищної ради.

Варто зазначити, що повноваження сільських, селищних, районних, міських, обласних рад та їх виконавчих органів визначені в ст. ст. 8-12 ЗК України (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою тощо). Аналогічні повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин визначено у главі 3 ЗК України.

У силу законодавчих приписів рішення суб`єктів владних повноважень не є абсолютними (у розумінні їх здійснення "на власний розсуд"), вони реалізуються самостійно, але в межах повноважень, прямо передбачених Конституцією та законами України. .

Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №916/2130/15.

В умовах незаконного розпорядження селищною радою землями комунальної власності, тобто коли саме цей орган вчинив дії у вигляді прийняття незаконного рішення, яке порушує інтереси громади як суб`єкта права власності, правомірним є звернення до суду прокурора.

За вимогами ст. 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності пов`язується не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

За змістом ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, тобто у разі якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Також, відповідно до положень ч.4 ст. 23 вищевказаного Закону виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Отже, у розумінні ст. 131-1 Конституції України, ст.23 Закону від 14.10.2014 № 1697-УІІ для того, щоб у прокурора з`явилися підстави отримати матеріали, спираючись на які в подальшому буде прийнято те чи інше рішення з метою встановлення наявності підстав для представництва, останньому необхідно попередньо встановити порушення у діяльності органу.

Проте, прокурор не є учасником правовідносин щодо купівлі-продажу за спірними рішенням та договором. Разом з тим, в ході опрацювання сайту Володимирецької селищної ради, встановлено що рішення №509 від 05.09.2017 не оприлюднено. Крім того, оскаржуваний договір у загальному доступі не перебуває.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Богдель проти Литви", ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви відносно початку перебігу строку давності, а саме - якщо справа стосувалася держави, то позовна давність починається із дня, коли відповідний орган "здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний Інтерес було порушено".

Отже, механізм встановлення порушення особами - учасниками спірних правовідносин - норм ст. 134 ЗК України, об`єктивно виключає можливість для прокурора довідатись про порушення інтересів держави у спірних правовідносинах інакше, ніж за наслідками опрацювання наданих до суду доказів в їх сукупності.

Згідно інформації Володимирецької селищної ради від 19.12.2023, орган місцевого самоврядування самостійно не звертався до суду, про наявні порушення інтересів жителів територіальної громади дізнався з листа Вараської окружної прокуратури.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій", сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади.

Відповідно до рішення Володимирецької селищної ради від 08.12.2020 №13 "Про створення комісії з реорганізації та прийому-передачі майна сільських рад Володимирецького району що реорганізуються: шляхом приєднання до Володимирецької селищної ради", розпочато процедуру реорганізації Володимирецької селищної ради.

Таким чином, Володимирецькій селищній раді стало відомо про наявні порушення інтересів жителів територіальної громади після скерування відповідного листа Вараською окружною прокуратурою від 14.12.2023.

Разом з тим, 20.01.2023 до ЄРДР внесено відомості за фактом можливого протиправного набуття особою шляхом обману права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі у зв`язку з наявністю об`єкта нерухомості, який не є об`єктом торгівлі, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 ККУ України, за № 000006.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що станом на дату звернення з цією позовною заявою 02.01.2024 прокурором не пропущено строку позовної давності.

6. Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 у справі №918/2/24.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику Європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційних скарг, а також не встановивши в рішення та додатковому рішення суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення та додаткового рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення та додаткового рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянтів згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 р. у справі №918/2/24 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/2/24 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "16" серпня 2024 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.