РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.07.2024Справа № 910/4093/24

За позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про визнання п. 13.5 договору № 5 від 04.02.2020 недійсним

Суддя Удалова О.Г.

Секретар судового засідання Дишкант Д.В.

За участю представників учасників справи:

від позивача Приходько С.В.

від відповідача Колток О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (далі - позивач, АТ "ОГС "Вінницягаз") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - відповідач) про визнання п. 13.5 договору № 5 від 04.02.2020 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний пункт договору встановлює відповідальність позивача як замовника у вигляді сплати пені, проте відповідальність відповідача договором не встановлена.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 15.04.2024 вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 13.05.2024, а також встановлено учасникам справи строки для вчинення процесуальних дій.

30.04.2024 від представника відповідача через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позов.

13.05.2024 від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, а також клопотання про проведення підготовчого засідання та подальших засідань у даній справі в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2024, яка занесена до протоколу судового засіданні, підготовче засідання відкладено на 13.06.2024 о 15:40 год.

15.05.2024 від Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" надійшло клопотання про участь представника в підготовчому засіданні 13.06.2024 та подальших судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 13.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.07.2024.

Ухвалою суду від 11.07.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, судове засідання відкладено на 11.07.2024.

У судовому засідання 11.07.2024 представник позивача вимоги позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

У судовому засіданні 11.07.2024 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позовну заяву, пояснення третьої особи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.02.2020 між ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» та АТ «ОГС «Вінницягаз» було укладено договір транспортування природного газу № 5 (далі - Договір), що відповідає умовам Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497, яка є чинною станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом та розгляду даної справи.

Відповідно до п. 2.1. Договору Оператор надає Замовнику послуги транспортування природного газу (далі - Послуга) на умовах, визначених у цьому Договорі, а Замовник сплачує Оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Згідно з п. 2.3. Договору обсяг Послуги, що надаються за цим Договором, визначається підписанням додатка 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатка 2 (розподіл потужності з обмеженням), крім надання доступу до потужності на період однієї газової доби.

Відповідно до п. 2.7. Договору Додаток 1 є невід`ємною частиною цього договору у випадку, коли Замовнику надається право гарантованої або переривчатої потужності, крім випадку замовлення потужності на добу наперед. Додаток 2 є невід`ємною частиною цього договору у випадку, коли Замовнику надається право використання потужності з обмеженням, крім випадку замовлення потужності на добу наперед.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що Оператор забезпечує наявність відповідних потужностей у точках входу до газотранспортної системи або в точках виходу з газотранспортної системи в обсязі, визначеному згідно з додатком 1 (розподіл потужності) та/або додатком 2 (розподіл потужності з обмеженнями) до цього Договору та/або підтвердженій номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби.

Відповідно до п. 6.3 Договору надання номінацій (реномінацій) для отримання транспортування здійснюється в порядку, встановленому Кодексом. Форми номінацій і реномінацій оприлюднюються Оператором на його офіційному веб-сайті.

Згідно з п. 8.1. Спірного Договору вартість Послуг договірної потужності визначається виходячи з обсягу замовленої потужності Замовника, згідно з додатком 1 до цього Договору (розподіл потужності) та/або додатком 2 цього Договору (розподіл потужності з обмеженням) та/або обсягу підтвердженої номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби.

Відповідно до п. 8.3. Договору підставою для плати за перевищення замовленої потужності є рахунок на оплату за перевищення потужності та звіт Оператора про використання замовленої потужності Замовником, який надається до чотирнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, на його електронну адресу.

Згідно з п. 13.4. Договору Оператор несе відповідальність за неналежне надання послуг транспортування природного газу лише з моменту його отримання в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу.

Пунктом 13.5. Спірного Договору передбачено, що у разі порушення Замовником строків оплати, передбачених цим Договором, Замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що пункт 13.5. цього Договору є таким, що не відповідає вимогам закону та має бути визнаний судом недійсним, оскільки Відповідальність Замовника (позивача) передбачена вищезазначеним пунктом 13.5 Спірного Договору, тоді як у Виконавця (відповідача) аналогічна відповідальність за порушення зобов`язань покладених Спірним Договором взагалі відсутня, що, у свою чергу, порушує засади добросовісності, розумності та справедливості.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що вказаний пункт договору повністю відповідає Типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497, положенням ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу», таким чином, за твердженням відповідача, вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного пункту договору є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, відповідач вказав, що розділ ХІІІ Договору містить норми, в тому числі, щодо відповідальності Оператора ГТС за втрату газу Замовника в газотранспортній системі під час його транспортування від точки входу до точки виходу у розмірі фактичних втрат, якщо не доведе, що втрата сталася не з його вини, та за неналежне надання послуг транспортування природного газу з моменту його отримання в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу (пункт 13.4 Договору), що спростовує твердження позивача про нерівнозначність відповідальності.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, позивач посилається на ст. 207 Господарського кодексу України відповідно до якої господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Проте, суд зазначає, що ст. 207 Господарського кодексу України вилучена з вказаного кодексу згідно з Законом № 2275-VIII від 06.02.2018.

Позивач вказує, що оспорюваний підпункт Договору суперечить ч. 3 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Водночас, суд зазначає, що частиною 1 статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

На виконання частини другої статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 постановою № 2497 затверджено «Типовий договір транспортування природного газу», вказана постанова зареєстрована Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1383/27828.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що НКРЕКП (Регулятор) є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема, у сфері діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу.

Пунктом 6 частини 1 статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор: затверджує типові та схвалює примірні договори відповідно до закону.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що Регулятор має право приймати рішення з питань, що належать до його компетенції, які є обов`язковими до виконання.

Рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. Рішення Регулятора підписуються Головою та є обов`язковими до виконання суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг.

Отже, в силу вимог ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» укладення між оператором газотранспортної системи та учасниками ринку природного газу договору є обов`язковим та такий договір має відповідати Типовому договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2497.

Дослідивши умови оскаржуваного пункту договору (13.5) № 5 від 04.02.2020, укладеного між позивачем та відповідачем, суд зазначає, що умови вказаного договору відповідають типовій формі договору транспортування природного газу, що затверджена вищевказаною постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2497

Відповідно до підпункту 22 пункту 2.3 глави 2 Ліцензійних умов провадженні господарської діяльності з транспортування природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 (далі - Ліцензійні умови), при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися, в тому числі, вимог чинного Кодексу газотранспортної системи, а також виконувати умови укладених із замовниками договорів транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП.

Отже, в силу приписів статті 32 Закону України "Про ринок природного газу" Типовий договір транспортування природного газу, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2497, є обов`язковим для сторін.

Згідно з пунктом 13.5 Типового договору у разі порушення Замовником строків оплати, передбачених цим Договором, Замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

При цьому оскаржуваний пункт 13.5 укладений відповідно до Типовії форми договору транспортування природного газу.

Крім того, відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Норми ЦК України та ГК України можуть застосовуватися до договорів транспортування природного газу (як загальні норми) лише в частині, в якій вони не змінені спеціальним регулюванням, встановленим законодавством про ринок природного газу.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 06.04.2023 у справі № 908/2504/21, від 20.12.2022 у справі № 904/7656/21, від 26.09.2022 у справі № 906/527/21.

Також слід звернутися до правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 11.10.2019 у справі № 902/575/18, такого змісту: "суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до Типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом".

Позивач не надав належних, допустимих, достатніх і вірогідних доказів, які б підтверджували наявність підстав для визнання пункту 13.5 Договору недійсним.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами статті 129 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.08.2024.

Суддя О.Г. Удалова