ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2024 р. Справа№ 911/23/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Прокопенко К.С.;

відповідача - Бай С.Є.;

прокурор - Рудняк А.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" на рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2024

у справі №911/23/24 (суддя - Рябцева О.О.)

за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд"

про визнання недійсними пунктів договору та стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" згідно якого просив визнати недійсними п. п. 1.1 та 3.1 договору №86/1/22/2 від 15.04.2022 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення, укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд", у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість та стягнути з відповідача 1507058,34 грн, з яких безпідставно сплачені кошти в сумі 1260399,60 грн, 189162,73 грн інфляційних втрат та 57496,01 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідно до пп. "г" пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України №178 до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки або (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту ЗСУ для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави за договорами, укладеними МО України, оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ. У зв`язку із цим прокурор звернувся із позовною вимогою про визнання недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 217 ЦК України п. п 1.1, 3.1 договору №286/1/22/2 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.04.2022, укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд", в частині включення ПДВ до договірних цін. Також прокурор вважає, що грошові кошти в сумі 1260399,60 грн, які були сплачені позивачем на користь відповідача як ПДВ, підлягають поверненню позивачу як такі, що безпідставно отримані внаслідок незаконного збагачення згідно зі ст. 1212 ЦК України. Посилаючись на те, що вказане зобов`язання є грошовим, прокурором на підставі ст. 625 ЦК України нараховано 189162,73 грн інфляційних втрат та 57496,01 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.01.2024 відкрито провадження у справу №911/23/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.05.2024 (повне рішення складене 30.05.2024) у справі №911/23/24 позов заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування своєї позиції скаржник зауважує, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити, що придбаний товар використовувався військовою частиною для виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, оскільки жодні мобілізаційні завдання до відповідача доведені не були, спірний договір поставки укладався відповідачем не як виконавцем мобілізаційного завдання, а тому вимоги постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 не поширюються на спірні правовідносини. При цьому, за доводами скаржника, поза увагою суду залишилась та обставина, що за спірним договором поставлялась не лише олива моторна для швидкохідних дизелів транспортних машин, а й технічні рідини, які не йдуть для забезпечення транспорту. Вказане, на переконання апелянта, спростовує доводи позову про безпідставність отримання відповідачем грошових коштів та невідповідність договору вимогам законодавства.

Також відповідач стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. ст. 203, 217, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», ст. ст. 14, 185, 195 Податкового кодексу (далі - ПК України) України, постанову Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» та не застосовано Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», постанову Кабінету Міністрів України №870 «Про затвердження правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України», Положення про Міністерство Оборони України.

Крім цього, скаржник зазначає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України, оскільки згідно висновку наведеному в постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №461/4066/21 стягнення передбачених ст. 625 ЦК України коштів відбувається, починаючи з часу набрання законної сили рішенням суду.

Насамкінець відповідач вказує, що судом першої інстанції допущено порушення положень ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в частині вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи, оцінки доказів та вмотивованості висновків суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2024 апеляційну скаргу у справі №911/23/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 апеляційну скаргу у справі №911/23/24 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №911/23/24, справу призначено до розгляду на 30.06.2024 та встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

04.07.2024 через систему «Електронний суд» від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого прокуратура заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Заперечуючи проти доводів скарги прокуратура посилається на те, що у спірних правовідносинах мала застосовуватись нульова ставка ПДВ, що визначено постановою КМУ №178 та в пп."г" пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України. Хоча ПДВ і включається до ціни товару, проте не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, а тому договір міг бути укладеним сторонами і без включення до нього умов щодо ПДВ. Відтак, оскільки відповідач отримав від позивача 1260399,60 грн ПДВ, однак відповідний товар був звільнений від оподаткування, зазначені грошові кошти безпідставно отримані відповідачем, а тому безпідставно отримані кошти підлягають поверненню і на них має нараховуватись 3% річних та інфляційні втрати, що узгоджується з правовою позицією наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22.

16.07.2024 через систему «Електронний суд» Міністерство оборони України подало додаткові пояснення у справі, згідно яких підтримало доводи апеляційної скарги.

Зокрема, Міністерство оборони України вказує на те, що спірний договір не укладався на виконання мобілізаційних завдань, а також для забезпечення спеціального контингенту Збройних Сил України у миротворчих місіях за кордоном, тому суд безпідставно задовольнив позовні вимоги.

В судове засідання 30.07.2024 з`явилися представники сторін та надали пояснення по суті спору. Представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача підтримав доводи скарги, вказуючи на безпідставне застосування до спірних правовідносин положень постанови КМ №178. Прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 15.04.2022 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" (постачальник) було укладено договір №286/1/22/2 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України).

Згідно з п. 1.1 договору постачальник зобов`язується постачити у 2022 році (09210000-4) (мастильні засоби) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією.

Специфікацією визначено, зокрема, найменування продукції, яка поставляється ( олива моторна для швидкохідних дизелів транспортних машин М-16ИХП-3, рідина "Стеол-М", рідина противідкатна ПОЖ-70, олива для гідромеханічних та гідрооб`ємних передач "Р", олива для гідромеханічних та гідрооб`ємних передач "А", загальну кількість), а також вартість продукції - 7562397,60 грн, з яких 6301998,00 грн - вартість продукції без ПДВ, 1260399,60 грн - ПДВ.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що одержувачами продукції є військові частини, склади (бази) пального, Центри забезпечення пальним.

Згідно з п. 3.1 договору ціна договору становить: 6301998,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ - 1260399,60 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить: 7562397,60 грн у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим договором, але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 10.1 договору).

На виконання цього правочину, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" поставило товар на суму 7562397,60 грн, у тому числі ПДВ - 1260399,60 грн, що підтверджується актами прийому-передачі товару №№12, 13 від 19.05.2022, №15 від 03.06.2022, №37 від 20.06.2022.

В свою чергу позивач оплатив поставлений відповідачем товар у повному обсязі на суму 7562397,60 грн, у тому числі 1260399,60 грн ПДВ, що підтверджується платіжними дорученнями №286/1/112 від 21.05.2022 на суму 5855241,60 грн, у т.ч. 975873,60 грн ПДВ, №286/1/115 від 10.06.2022 на суму 777704,40 грн, у т.ч. 129617,40 грн ПДВ та №286/1/125 від 22.06.2022 на суму 929451,60 грн, у т.ч. 154908,60 грн ПДВ.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - постанова КМУ №178) установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби України тощо, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Постанова КМУ №178 набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Згідно листа Державної податкової служби України від 28.12.2022 №12537/5/99-00-21-03-02-05, отриманим Державною аудиторською службою України під час проведення в Міністерстві оборони України заходу державного фінансового контролю, повідомлено, що нульова ставка податку на додану вартість відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та постанови КМУ №178 застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені Постановою КМУ №178.

Аналогічні висновки ДПС України з приводу застосування постанови КМУ №178 виклала і в листі-роз`ясненні від 21.08.2023 №11/3/1-186вих-23.

Листом №15-234 вих-23 від 25.08.2023 Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону повідомила Міністерство оборони України про те, що, зокрема договір №286/1/22/2 від 15.04.2022 укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" був укладений з включенням до його ціни ПДВ у порушення вимог пп. "г" пп. 195.1.2, п. 195 ст. 195 ПК України та постанови КМ №178 від 02.03.2023, що свідчить про неефективне використання бюджетних коштів та завдає істотної шкоди державним інтересам в умовах воєнного стану.

У відповідь на вказаний лист Міністерство оборони України листом №286/5830 від 12.09.2023 повідомило, що договори, які було укладено Міністерством оборони України з постачальниками ПММ, не є договорами на виконання мобілізаційних завдань щодо постачання паливно-мастильних матеріалів, а тому застосування нульової ставки ПДВ до ціни на пально-мастильні матеріали за цими договорами не має правових підстав.

Вказане слугувало підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом в обґрунтування якого прокуратура посилається на те, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави за договорами, укладеними Міністерством оборони України, оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ у силу пп. г" пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та постанови КМ №178, натомість п. п. 1.1, 3.1 договору №286/1/22/2 від 15.04.2022, в порушення зазначених норм, містять положення щодо включення ПДВ у ціну договору, а тому мають бути визнані судом недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 217 ЦК України.

Відповідач заперечував проти позовних вимог вказуючи на те, що договір №286/1/22/2 від 15.04.2022 не був укладений на виконання мобілізаційних завдань і придбаний товар (мастильні матеріали) не був призначений для виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Також відповідач зазначив, що укладаючи спірний договір сторони знали, що товар, який мав поставлятися за умовами договору не призначений для вказаних завдань, а тому в ціну договору був включений податок на додану вартість, який і був сплачений.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що недотримання при укладенні договору вимог податкового законодавства та постанови КМУ №178 зумовлює існування підстав для визнання договору недійсним у частині включення ПДВ до загальної ціни договору. Водночас суд дійшов висновку, що визнання правочину недійсним має своїм наслідком припинення існування підстави його набуття та обумовлює застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. А відтак, оскільки відповідачем сума ПДВ отримана за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, дана сума коштів підлягає поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Також суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

З наведеними висновками місцевого господарського суду в їх сукупності погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 627 ЦК України унормовано, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 180 ГК України деталізовано істотні умови господарського договору.

Так, за приписами ч. ч. 1, 3 цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Податок на додану вартість, визначений в п.п. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 ПК України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу (п. "а" п. 185.1 ст. 185 ПК України).

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ПК України, останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із пп. «г» п.п. 195.1.2 ст. 195 Розділу V ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.

Таким чином, маючи на меті спростити порядок та сприяти оперативному матеріальному забезпеченню військових формувань, 02.03.2022 було прийнято постанову КМУ №178.

Відповідно до п. п. 1, 2 вищевказаної постанови, до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

У постанові КМУ №178 зазначено, що її прийняття обумовлене виконанням мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні".

При цьому слід відмітити, що поза увагою скаржника залишилось те, що постанова КМУ №178 містить посилання на підпункт "г" п.п. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України.

Відтак, ПК України чітко передбачено, що за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно листа-відповіді від 28.12.2022 №125375/99-00-21-03-02-05, наданої на звернення Державної аудиторської служби України, Державна податкова служба України підтвердила, що норми пп. «г» п.п. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Розділу V ПК України та приписи постанови КМУ №178 застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, але не виключно, інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, комплектуючі, автомобільні шини, охолоджуючі рідини, паливний, повітряний та масляні фільтра, свічки запалювання, акумуляторні батареї для автомобілів, номерні знаки на колісні транспортні засоби, фарба автомобільна, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо), при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою №178.

Крім того, згідно з індивідуальною податковою консультацією Державної податкової служби України від 07.06.2023 №1372/ІПК/99-00-04-02-03-05, нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до пп. «г» п.п. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 розділу V Кодексу та постанови КМУ №178, застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою №178.

При цьому норми Кодексу не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування установленої діючим законодавством ставки податку є обов`язковим, а не правом платника податку.

Також ДПС зазначила, що застосування нульової ставки ПДВ до операцій з постачання товарів не залежить від факту формування чи не формування постачальниками податкового кредиту за операціями з придбання товарів чи сировини для виготовлення товарів, які надалі постачаються за нульовою ставкою податку.

Тобто, незалежно від того, був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених постановою КМУ №178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. При цьому, оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість, нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за правилами, встановленими п. 198.5 ст. 198 розділу V Кодексу, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість, не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними визначає Закон України «Про збройні сили України».

Згідно ч. ч. 1, 2 Закон України «Про збройні сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до положень ст. 3 Закон України «Про збройні сили України» в структурі Збройних Сил України містяться, зокрема, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видатків та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Фінансування Сил спеціальних операцій Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, які виділяються Міністерству оборони України окремим рядком на утримання Сил спеціальних операцій Збройних Сил України, а також інших джерел, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 15 Закон України «Про збройні сили України»).

Тобто, з огляду на функції та обов`язки покладені на військові частини (військові частини були визначені отримувачами товарів за спірним договором), всі заходи останніх спрямовані виключно на захист, оборону та недоторканості територіальних кордонів України, що не потребує документального підтвердження, оскільки слідує з аналізу фактичних подій на території України та норм законодавства.

З наведеного вбачається, що закупівлі товарів для забезпечення транспорту військових частин в період військового стану, можливо лише безпосередньо для виконання потреб та функцій спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що прямо передбачено постановою №178.

Водночас зі змісту постанови №178 слідує, що операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються ПДВ за нульовою ставкою незалежно від того, чи здійснюються такі операції за договорами, укладеними на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), чи на виконання інших господарських договорів.

Ураховуючи зазначене, правова позиція скаржника щодо не віднесення спірного договору до договорів, які укладаються на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) ґрунтується на помилковому ототожненні мети прийняття постанови №178 з метою укладення господарських договорів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил України.

Зважаючи на те, що постановою №178 установлюється «інший випадок, передбачений законодавством» щодо застосування нульової ставки податку на додану вартість (а саме - потреба забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави), який згадується в пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, обґрунтовано вважати, що прийняттям цієї постанови Уряд України прагнув урегулювати суспільні відносини щодо застосування нульової ставки такого податку в період воєнного стану в зв`язку із потребою забезпечити оборону держави, захист безпеки її населення та інтересів.

До того ж, слід зауважити, що зміст мобілізаційної підготовки становить, зокрема, доведення основних показників мобілізаційного плану, укладання договорів (контрактів) на виконання підприємствами, установами і організаціями мобілізаційних завдань (замовлень), поставку матеріально-технічних ресурсів, виконання робіт та надання послуг в особливий період (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

За ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Тобто укладення договорів (контрактів) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) не є змістом мобілізації, а належить до комплексу заходів із мобілізаційної підготовки.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено поняття «мобілізаційна підготовка», якою є комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Таким чином, мобілізаційна підготовка як комплекс відповідних заходів (у тому числі й укладення договорів (контрактів) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), що є змістом указаної підготовки) здійснюється в мирний час із метою підготовки державного апарату та економіки до мобілізації та виконання відповідних функцій в особливий період. А тому укладення та виконання договорів на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) у період воєнного стану унеможливлено вказаними нормами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З урахуванням вказаної вище правової позиції є невірними твердження стосовно того, що постанова №178 підлягає застосуванню виключно щодо договорів на виконання мобілізаційних завдань (замовлень).

Відтак суд першої інстанції правомірно встановив, що приписи пп. «г» п.п. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 розділу V ПК України та приписи постанови КМУ №178 поширюються в тому числі і на категорію товару, що поставлялася за договором №286/1/22/2 від 15.04.2022, а також на суб`єктів, які були отримувачами товару (замовником послуг було Міністерство оборони України, отримувачами товару - військові частини, склади (бази) пального, Центри забезпечення пальним).

Твердження скаржника про неврахування судом першої інстанції обставин того, що за спірним договором поставлялась не лише олива моторна для швидкохідних дизелів транспортних машин, а й технічні рідини, які не йдуть для забезпечення транспорту, що вказує на хибність доводів позову про безпідставність отримання відповідачем грошових коштів та невідповідність договору вимогам законодавства, є помилковими, враховуючи наступне.

Як вже було зазначено, нульова ставка ПДВ застосовується, як до операцій з постачання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, але не виключно, інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, комплектуючі, автомобільні шини, охолоджуючі рідини, паливний, повітряний та масляні фільтри, свічки запалювання, акумуляторні батареї для автомобілів, номерні знаки на колісні транспортні засоби, фарба автомобільна, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо), за умови, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, які визначені постановою №178.

Так, згідно специфікації, за спірним договором крім оливи моторної поставлялись також технічні рідини, а саме рідина «Стеол-М» та рідина противідкатна ПОЖ-70, які застосовуються для заправлення гідравлічних пристроїв.

На офіційному сайті засновника Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" - Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" (https://masloarian.com.ua/ua/p57080464-zhidkost-steol-arian.html) зазначено, що рідина «Стеол-М» ідеально підходить для різноманітних гідравлічних систем, включаючи обладнання в сільському господарстві, будівництві, транспорті та промисловості. Рідина ПОЖ-70 застосовується як противідкатна рідина для різних гідравлічних пристроїв, а оливи для гідромеханічних та гідрообємних передач Р та А - для всесезонної експлуатації в гідротрансформаторах і автоматичних коробках передач автомобілів.

Отже, поставка зазначених рідин також підпадає під дію постанови №178, оскільки вказані рідини, в даному випадку, використовуються для забезпечення транспорту військових частин.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги зазначені вище індивідуальну податкову консультацію від 07.06.2023 №1372/ІПК/99-00-04-02-03-05 та лист ДПС від 28.12.2022 №125375/99-00-21-03-02-05, відповідно до яких нульова ставка податку на додану вартість відповідно до пп. «г» п.п. 195.1.2. п. 195.1. ст. 95 розділу V Кодексу та постанови КМУ №178 застосовується, як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту.

З урахуванням викладеного, оскільки не лише постановою №178 визначено нульову ставку ПДВ для операцій із заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, суд першої інстанції дійшов заснованого на законі висновку, що включення до ціни договору ПДВ, ураховуючи, що замовником товару за договором виступає Міністерство оборони України, а отримувачами - військові частини, склади пального, Центри забезпечення пальним, суперечить постанові №178, яка прийнята відповідно до пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, що є підставою для визнання недійсними п. п. 1.1 та 3.1 договору №286/1/22/2 від 15.04.2022 в цій частині.

Відповідна правова позиція стосовно безпідставності сплати ПДВ за операціями з постачання пального або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту ЗСУ (з огляду на невідповідність частини правочину положенням пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та постанови №178) наведена також у постановах Верховного Суду від 14.11.2023 у справі №910/2416/23, від 23.05.2024 у справі №911/1870/23 та від 28.05.2024 у справі №910/12151/23, правовідносини у яких є подібними правовідносинам справи, яка розглядається, та які підлягають врахуванню на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі №910/22319/16.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Північний апеляційний господарський суд враховує, що виходячи з приписів ст. 217 ЦК України законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Зокрема, у випадку, що розглядається, можна припустити наявність договору і без включення до нього умови щодо ПДВ.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Таким чином, оскільки пунктами 1.1 та 3.1 договору до ціни договору всупереч вимогам ПК України та постанови КМУ №178 було включено суму ПДВ у розмірі 1260399,60 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними положень такого договору в частині включення до ціни правочину ПДВ.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми сплаченого ПДВ на підставі ст. 1212 ЦК України, колегія суддів відзначає наступне.

Так, згідно правового висновку Верховного Суду, що викладений у п. 37 постанови від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, якщо сторона зобов`язання набула кошти (суму ПДВ) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі ст. 1212 ЦК України.

За положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до ст. 1212 ЦК України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 ЦК України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховний Суд від 10.02.2022 у справі №916/707/21.

Тобто, враховуючи, що відповідач отримав від позивача суму ПДВ попри те, що відповідний товар підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, то неповернення відповідачем Міністерству оборони України відповідної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.

Оскільки матеріалами справи підтверджено сплату позивачем ПДВ за спірним договором у розмірі 1260399,60 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно перерахованих коштів.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

На переконання скаржника, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України, оскільки згідно висновку наведеному в постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №461/4066/21, стягнення передбачених ст. 625 ЦК України коштів відбувається, починаючи з часу набрання законної сили рішенням суду.

Однак висновки наведені у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №461/4066/21 не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки предметом спору в наведеній справі є розірвання договору, стягнення коштів, інфляційних втрат та трьох відсотків. У зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Відтак, враховуючи презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), суд зробив висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. В даній же справі №911/23/24 предметом спору є визнання недійсним пунктів договору, з підстав необґрунтованого включення до ціни договору ПДВ та стягнення безпідставно отриманих коштів, 3% річних та інфляційних втрат.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, відступивши від висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі №330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 17.08.2021 у справі №913/371/20 та від 27.03.2019 у справі №905/1313/18 виснувала, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Також Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними у наведених постановах суду касаційної інстанції про те, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна має бути виконане особою протягом 7 днів з дня направлення / отримання нею вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до ст. 530 ЦК України вказавши слідуюче.

Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.

Проте у ст. 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Норма ч. 2 ст. 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі ст. 1212 ЦК України не застосовується.

З урахуванням викладеного, є хибними наведені твердження скаржника, позаяк обов`язок щодо поновлення порушеного права Міністерства оборони України шляхом повернення безпідставно отриманих коштів виник у Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" на наступний день після їх отримання.

Оскільки з матеріалів справи не вбачається повернення відповідачем безпідставно отриманих грошових коштів, що свідчить про його прострочення, наявні підстави для нарахування в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних за період, починаючи з наступного дня після отримання грошових коштів.

Прокурором заявлені до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 57496,01 грн нараховані за період з 24.05.2022 по 05.12.2023 (з урахуванням дат виникнення заборгованості) та інфляційні втрати у сумі 189162,73 грн, нараховані за період з червня 2022 року по жовтень 2023 року (з урахуванням дат виникнення заборгованості).

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він зроблений арифметично та методологічно правильно, а тому ці позовні вимоги також підлягають задоволенню у заявленому прокурором розмірі.

Що ж до тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції положень ст. 236 ГПК України в частині вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відтак вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Тобто обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

А тому чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Поряд з цим Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, сама лише по собі відсутність у тексті оскаржуваного рішення деяких висновків та посилань на деякі аргументи відповідача автоматично не призводить до неправомірності всього судового рішення.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає порушень норм матеріального та процесуального права при винесенні рішення Господарським судом Київської області від 07.05.2024 у справі №911/23/24, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує вірність висновку суду першої інстанції.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2024 у справі №911/23/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 05.08.2024.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов