ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2024 р. Справа№ 910/12574/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Галісевич О.О.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод".

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 (повний текст складено 04.12.2023)

у справі № 910/12574/23 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод"

до Міністерства оборони України

про зобов`язання виконати умови договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" (далі - ТОВ "Одеський авіаційний завод") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - Міноборони) про зобов`язання відповідача виконати умови державного контракту від 03.07.2017 №403/2/17-1, а саме прийняти роботи по другому етапу відповідно до розділу 3 державного контракту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Міноборони проігнорувало вимоги ТОВ "Одеський авіаційний завод" та співвиконавців щодо приймання робіт по другому етапу відповідно до розділу 3 вищенаведеного державного контракту.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання відповідача прийняти роботи фактично лежить в площині його особистого волевиявлення (дискреції), а тому дана позовна вимога у вигляді зобов`язання відповідача прийняти виконані роботи не може бути виконана шляхом державно-примусової діяльності та не підпадає під спосіб захисту, передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, прийнятим рішенням, ТОВ "Одеський авіаційний завод" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, ТОВ "Одеський авіаційний завод" вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновками, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, а також порушенням норм процесуального та матеріального права.

Так, скаржник стверджує, що метою позовної заяви є поновлення прав позивача, які були порушені відповідачем під час невиконання умов державного контракту від 03.07.2017 №403/2/17-1, а саме пункту 8.2 та розділу 3. У разі задоволення позовних вимог відповідач повинен буде розпочати процедуру приймання науково-технічної продукції/технічної документації, яку на момент пред`явлення позовної заяви останній не отримав, не з причин незадовільної якості науково-технічної продукції/технічної документації, а з причин небажання оплати за неї.

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення проігнорував та залишив недослідженим пункт 8.2 державного контракту від 03.07.2017 №403/2/17-1, на який позивач звертав увагу у своєму позові.

Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2023 справу № 910/12574/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Тищенко О.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.01.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12574/23; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ТОВ "Одеський авіаційний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/12574/23.

11.01.2024 матеріали справи № 910/12574/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Одеський авіаційний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23, розгляд справи призначено на 18.03.2024 о 14 год 20 хв, запропоновано сторонам вчинити певні процесуальні дії в установлений судом строк.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А. з 09.03.2024 по 18.03.2024 включно, судове засідання у призначений час не відбулось.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2024 справу № 910/12574/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів: Коробенка Г.П., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 призначеною колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ТОВ "Одеський авіаційний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23; розгляд цієї апеляційної скарги призначено на 21.05.2024 о 14 год 40 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2024 задоволено заяву представника ТОВ "Одеський авіаційний завод" Галісевича О.О. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, постановлено проводити судове засідання, що призначене на 21.05.2024 о 14 год 40 хв, в режимі відеоконференції, визначено особу, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду: представник ТОВ "Одеський авіаційний завод" Галісевич Олексій Олександрович (логін - ІНФОРМАЦІЯ_1 ), попереджено сторін, що відповідно до вимог частини 5 статті 197 ГПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Одеський авіаційний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 відкладено на 16.07.2024 о 14 год 20 хв.

Позиція інших учасників справи.

09.02.2024, через систему "Електронний суд", відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу ТОВ "Одеський авіаційний завод" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 - без змін.

Міноборони у відзиві на апеляційну скаргу акцентує увагу на тому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального права, а апеляційна скарга ТОВ "Одеський авіаційний завод" необґрунтована, безпідставна та така, що не підлягає задоволенню.

Так, відповідач зазначає, що 01.10.2018, у зв`язку з відсутністю фінансування, Міноборони та ТОВ "Одеський авіаційний завод" прийняте спільне рішення про коригування термінів виконання ДКР, шифр "Оновлення-24МР", за контрактом в якому прийнято тимчасово (до відновлення його фінансування) призупинити виконання етапу 2, термін виконання зазначених робіт визначається окремою додатковою угодою. Однак, після прийняття спільного рішення та на дату закінчення дії контракту, до 31.12.2022, додаткову угоду так і не було укладено. Зважаючи на викладене, провести розрахунок з позивачем за виконання роботи етапу 2 за контрактом неможливо, оскільки роботи виконувались з порушенням пункту 2.3 контракту та поза межами показників державного оборонного замовлення на 2018 рік та подальші роки без згоди замовника.

13.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь позивача на відзив на апеляційну скаргу, в якій останній надає письмові пояснення по суті спору і просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Слід зазначити, що нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не передбачено подання такої процесуальної заяви, однак, колегія суддів враховує те, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Заявлені у справі клопотання та результати їх розгляду.

ТОВ "Одеський авіаційний завод" в апеляційній скарзі заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, що надані у додатках до апеляційної скарги, а саме: завірені копії листів від 19.10.2022 №2690/ПКВ, від 12.12.2022 №3316/ПКВ, від 19.10.2022 №403/4/1/9006 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яка підтверджує обставину отримання відповідачем претензії від 15.03.2023 №902/ЮВ.

Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що зазначені документи, на думку позивача, не були долучені до матеріалів справи, оскільки сторонами не заперечувались обставини, що пов`язані з ними. Крім того, пошук і надання цих документів під час розгляду справи був ускладнений пошкодженням приміщень відповідача 04.04.2023 під час ракетного обстрілу території ТОВ "Одеський авіаційний завод".

Дослідивши матеріали справи у сукупності з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частини 1, 2 статті 80 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 80 ГПК України).

Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, відповідно до статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку на позивача).

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. Клопотання повинно містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України. Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами.

Така обставина, як відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 914/1725/19; від 12.01.2021 у справі № 01/1494(14-01/1494); від 15.12.2020 у справі № 925/1052/19; від 21.04.2021 у справі № 906/1179/20).

Як убачається з доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі щодо обґрунтування поданого клопотання, що розглядається, наведені вище документи останнім не були долучені до матеріалів справи, оскільки сторонами не заперечувались обставини, що пов`язані з ними. Крім того, пошук і надання цих документів під час розгляду справи був ускладнений пошкодженням приміщень відповідача під час ракетного обстрілу 04.04.2023. Разом із тим, наведене свідчить про відсутність об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне подання позивачем зазначених доказів з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до приписів частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що надані позивачем разом з апеляційною скаргою додаткові докази не можуть бути прийняті до розгляду, оскільки не були подані до суду першої інстанції, підстави такого неподання необґрунтовані заявником винятковістю такого випадку, неможливістю їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього та поважності цих причин.

Явка представників сторін.

У судове засідання 16.07.2024 з`явився представник позивача.

Відповідач не забезпечив участь у судовому засіданні свого представника, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, із заявою до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки представника у судове засідання не звертався.

Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити у повному обсязі, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, 03.07.2017 між Міноборони (замовник) та Державним підприємством "Одеський авіаційний завод", яке в подальшому було перетворено у ТОВ "Одеський авіаційний завод" (виконавець), укладено державний контракт на виконання дослідно-конструкторської роботи, шифр "Оновлення 24МР" за державним обороним замовленням № 403/2/17-1, за умовами якого виконавець зобов`язується за завданням замовника виконати за державним оборонним замовленням (далі - ДОЗ) з дотриманням законодавства дослідно-конструкторську роботу, шифр "Оновлення 24МР" (далі - ДКР) (за першим варіантом) та передати замовнику науково-технічну продукцію, отриману за результатами виконання ДКР (етапів, підетапів ДКР) (далі - НТП), а замовник - прийняти повністю завершену ДКР (етапи, підетапи ДКР) та науково-технічну продукцію і оплатити їх. Виконання та приймання ДКР здійснюється згідно з календарним планом виконання робіт за контрактом (додаток 1 до контракту).

За умовами пункту пунктом 3.1 контракту приймання науково-технічної продукції та ДКР (етапів, підетапів ДКР) згідно з календарним планом здійснюється замовником або за його рішенням представником замовника у порядку, визначеному ГОСТ В 15.203-79 та умовами контракту, з оформленням акта приймання, який підлягає затвердженню замовником. На підставі акта приймання представництво замовника видає посвідчення на виконані роботи. Рішення про прийняття робіт приймається замовником на підставі повідомлення про готовність до здачі виконаних робіт (підетапів, черг тощо), яке надається виконавцем не пізніше встановленого календарним планом терміну закінчення роботи на кожному етапі ДКР. Повідомлення підписується виконавцем та погоджується представництвом замовника. До повідомлення додається номенклатурний перелік НТП (матеріальних цінностей), створеної за результатами виконаних робіт, етапів (підетапів) та яка підлягає прийманню (окремо складаються переліки НТП (матеріальних цінностей), створених співвиконавцями).

Пунктами 3.4, 3.5 контракту встановлено, що проект акта приймання надається на затвердження замовнику разом з такими документами: висновком, наданим представництвом замовника щодо рівня договірної ціни виконаних робіт; завізованими представництвом замовника розрахунково-калькуляційними матеріалами щодо договірної ціни; протоколом погодження договірної ціни. Замовник після отримання акта приймання НТП затверджує його або надає мотивовану відмову в затвердженні акта приймання НТП. Представництво замовника не пізніше наступного дня після затвердження замовником акта приймання НТП (повідомлення про затвердження), видає виконавцю посвідчення за встановленою формою, яке є підставою для пред`явлення рахунку-фактури.

Відповідно до пунктів 4.1-4.3 контракту термін виконання ДКР (етапів, підетапів ДКР) визначається в календарному плані та Єдиному наскрізному плані, який розробляється виконавцем згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 № 449 "Про затвердження Порядку складання Єдиного наскрізного плану створеного зразка (системи, комплексу) озброєння, військової і спеціальної техніки" та ГОСТ В 15.208-82. Термін виконання ДКР (етапів, підетапів) може змінюватися за домовленістю сторін, у тому числі у залежності від фактичного обсягу фінансування. Зміна строків виконання ДКР (етапів, підетапів) оформляється шляхом внесення відповідних змін до контракту. Датою виконання зобов`язань виконавця щодо виконання ДКР (етапів, підетапів ДКР) вважається дата затвердження замовником акта приймання.

Відповідно до пункту 8.2 контракту, у разі прийняття рішення замовником про припинення ДКР (етапів, підетапів ДКР) на строк більше 3-х місяців, або розірвання контракту, замовник протягом 90 днів проводить розрахунки з виконавцем за виконані та прийняті замовником роботи та протягом 90 днів сплачує виконавцю фактичні витрати (з урахуванням прибутку) за виконаний та прийнятий обсяг робіт на час припинення (розірвання) контракту.

Контракт набирає чинності з моменту його підписання і діє до 25.12.2020. Строк дії контракту може бути продовжений сторонами (пункт 11.1 контракту).

Як вбачається з листа позивача від 12.03.2019 №890/ДКБ-1, листом Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міноборони від 28.01.2019 №403/2/2/618 попереджено позивача про відсутність у проекті основних показників Державного оборонного замовлення на 2019 рік фінансування дослідно-конструкторської роботи, шифр "Оновлення-24МР". Спільним рішенням про корегування термінів виконання ДКР, шифр "Оновлення-24МР", за контрактом, затвердженим заступником Міноборони 01.10.2018, тимчасово (до відновлення його фінансування) призупинено виконання етапу 2 "Розроблення робоче-конструкторської документації" ДКР, шифр "Оновлення-24МР".

У цьому ж листі позивач повідомив відповідача, що затрати на виконання етапу 1 "Розроблення технічного проекту" ДКР, шифр "Оновлення-24МР" склали приблизно 22 000 000,00 грн. При виконанні етапу 2 "Розроблення робоче-конструкторської документації" ДКР, шифр "Оновлення-24МР" позивач та співвиконавці складових частин ДКР витратили приблизно 9 000 000,00 грн. Зважаючи на викладене, позивач просив відповідача надати інформацію щодо відновлення фінансування ДКР, шифр "Оновлення-24МР", а в разі відсутності фінансування - надати інформацію про подальші дії позивача та співвиконавців ДКР, шифр "Оновлення-24МР" щодо, зокрема, здійснення розрахунків.

У подальшому позивач направив відповідачу претензію від 15.03.2023 №902/ЮВ щодо виконання умов контракту, в якій повідомив, що з листа Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міноборони від 30.09.2022 №403/4/1/8/58 вбачається, що рішенням начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 19.07.2022 №22821/С/1 припинено подальше виконання ДКР, шифр "Оновлення-24МР", у зв`язку з чим позивач, посилаючись на пункт 8.2 контракту, просив відповідача провести розрахунок за виконані роботи по етапу 2 за контрактом у сумі 9 650 660,14 грн.

Водночас, докази вручення вищезазначених листа та претензії відповідачу, як і докази їх розгляду останнім у матеріалах справи відсутні.

Оскільки відповідач не вчинив дій щодо прийняття виконаних позивачем робіт за контрактом, останній звернувся до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати відповідача виконати умови контракту, а саме прийняти роботи по другому етапу, відповідно до розділу 3 контракту.

У свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на неможливість проведення розрахунку з позивачем за виконані роботи по другому етапу, оскільки такі роботи виконувались з порушенням пункту 2.3 контракту, поза межами показників Державного оборонного замовлення на 2018 рік та подальші роки без згоди замовника. Крім того відповідач стверджує, що строк дії контракту закінчився 31.12.2022 (з урахуванням додаткової угоди №6 від 30.06.2022), а відтак позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що сторонами не було укладено додаткову угоду щодо продовження виконання ДКР.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Перевіривши доводи учасників справи та дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України виначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за своєю правовою природою спірний контракт є договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, який підпадає під правове регулювання Глави 61 ЦК України.

За змістом частин 1, 2 статті 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 853 ЦК України встановлено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Таким чином, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт - негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Якщо замовник у порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог статей 525, 526 ЦК України, статті 193 Господарського кодексу України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №910/2184/18, від 16.09.2019 у справі №921/254/18 та від 15.10.2019 у справі № 921/262/18.

Позивач просить суд зобов`язати відповідача прийняти роботи по другому етапу відповідно до розділу 3 контракту, який, як вірно встановлено місцевим господарським судом, передбачає певну послідовність дій як замовника, так і виконавця.

Так, першочергово виконавцем складається повідомлення про готовність до здачі виконаних робіт, яке затверджується представництвом замовника. На підставі повідомлення про готовність до здачі виконаних робіт замовник приймає рішення про приймання робіт. У подальшому виконавець надає замовнику проект акту приймання, який останній розглядає та приймає рішення про затвердження акта приймання або надає мотивовану відмову в його затвердженні. На підставі затвердженого замовником акта приймання виконавцю надається посвідчення на виконані роботи, яке є підставою для оплати виконаних робіт.

Судом апеляційної інстанції, як і судом першої інстанції, встановлено, що в матеріалах справи відсутні як докази виконання позивачем робіт за контрактом, так і докази повідомлення позивачем відповідача про готовність здати роботи по другому етапу, з огляду на що судовою колегією не беруться до уваги посилання скаржника на пункт 8.2 контракту.

При цьому, відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта (постанова Верховного Суду України від 02.02.2012 у справі №3-42гс12; постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №927/414/17, від 04.06.2018 у справі №908/3519/16, від 05.06.2018 у справі №910/16804/17, від 26.06.2018 у справі №902/1370/15, від 19.09.2018 у справі №905/1090/17, від 06.08.2018 у справі №911/662/17, від 19.06.2019 у справі №910/11191/18, від 18.07.2019 у справі №910/6491/18, від 21.08.2019 у справі №917/1489/18 тощо).

З наведеного слідує обов`язок замовника здійснити оплату фактично виконаних підрядником робіт. Сама по собі відсутність підписаного сторонами акту виконаних робіт не може бути підставою для неоплати фактично виконаних робіт.

Відтак передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором. Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.03.2021 у справі № 910/11592/19, від 20.04.2021 у справі № 905/411/17 та від 14.07.2021 у справі № 911/1981/20.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, пред`явленням цього позову позивач не прагне домогтися прийняття відповідачем робіт за контрактом, а хоче отримати оплату за фактично виконані роботи, що вбачається з наявною у матеріалах справи претензії від 15.03.2023 №902/ЮВ, відповідно до якої позивач вимагав від відповідача провести розрахунок за виконані роботи в сумі 9 650 660,14 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 викладено правовий висновок, згідно з яким суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

За приписами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином. захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що пред`явлення позову з вимогою про зобов`язання відповідача прийняти роботи, відповідно до умов контракту, є намаганням створити передбачені контрактом докази, з наявністю яких у відповідача виникає обов`язок з оплати виконаних робіт.

Однак предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, затвердження акта прийняття, оскільки такий акт підтверджує наявність або відсутність юридичних фактів (виконання позивачем робіт за контрактом), які входять до підстав позову.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача прийняти від позивача виконані роботи, не призведе до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Слід також зазначити, що судове зобов`язання Міноборони прийняти роботу, щодо якої немає належних підтверджень її відповідності якості і тому, що дійсно бажав отримати відповідач, є нерозумним і несправедливим, адже відповідне рішення суду безумовно примушує Міноборони прийняти роботу без права надання мотивованої відмови від її прийняття, висловити зауваження чи вимогу усунути недоліки тощо.

Як зазначалося вище, порушення цивільного права чи цивільного інтересу хоча і підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, за умови фактичного виконання робіт, позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою, зокрема, про стягнення коштів за виконані роботи.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що зобов`язання відповідача прийняти роботи фактично лежить в площині його особистого волевиявлення (дискреції), а тому дана позовна вимога у вигляді зобов`язання відповідача прийняти виконані роботи не може бути виконана шляхом державно-примусової діяльності та не підпадає під спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148).

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на викладене зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про відмову у задоволенні позову.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою статті 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/12574/23 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12574/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 26.07.2024.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

К.В. Тарасенко