ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 р. м. Ужгород Справа № 907/1005/22 (907/443/24)

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачеве, вул. Духновича, 14,

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Дніпро", код ЄДРПОУ - 00373882, 49051, м. Дніпро, вул. Журналістів, 11, ліквідатор арбітражний керуючий Прийма Надія Андріївна, РНОКПП - НОМЕР_1

про стягнення коштів,

Секретар судового засідання - Райніш М.І.

Без виклику учасників справи,

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ:

Головне управління ДПС у Закарпатській області звернулось до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м. Мукачево»; визнання його кредиторських вимог у розмірі 4481521,79 грн., зокрема: з платежу 14010100 «Податок на додану вартість з товарів вироблених в Україні» у розмірі 4395391,79 грн. (2929726,00 грн. - сума основного грошового зобов`язання, 1465210,10 грн. - штрафні санкції, 455,69 грн. - пеня), з платежу 11010100 податок на доходи фізичних осіб у розмірі 1020,00 грн. (1020,00 грн. - штрафна санкція), 24810,00 грн. судового збору, 60300,00 грн. авансування винагороди арбітражному керуючому.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.04.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м. Мукачево»; визнано грошові вимоги Головного управління ДПС у Закарпатській області на суму 4 481 521,79 грн., зокрема з платежу 14010100 «Податок на додану вартість з товарів вироблених в Україні» у розмірі 4 395 391,79 грн., (2 929 726,00 грн. сума основного грошового зобов`язання, 1 465 210,10 грн. штрафна санкція, 455,69 грн. пеня), платіж 11010100 податок на доходи фізичних осіб у розмірі 1020,00 грн. (1020,00 грн. штрафна санкція), 24 810,00 грн. судового збору, 60 300,00 грн. авансування винагороди арбітражному керуючому; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника. Повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство було здійснено на офіційному сайті судової в мережі Інтернет, яке опубліковано 19.04.2023, встановлено строк для подання заяв кредиторів з вимогами до боржника - протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Постановою Господарського суду Закарпатської області від 11.07.2023 припинено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Духновича, 14. Даною ж постановою визнано Публічне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Духновича, 14, банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ліквідатор Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево" звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Дніпро", код ЄДРПОУ - 00373882, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 104 762.71 грн., в т.ч. 62 144.40 грн. (сума боргу), 34 503.88 грн. (інфляційне збільшення) та 8114.43 грн. (штрафні санкції).

Відтак, ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 10.05.2024 в межах даної справи №907/1005/22 (907/443/24) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Відстрочено Публічному акціонерному товариству "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Духновича, 14, сплату судового збору за подання позовної заяви до винесення рішення у даній справі.

В подальшому, 05.06.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К" м. Мукачево" у справі №907/1005/22 (907/443/24), в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ліквідатора ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К" м. Мукачево" та продовжити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 06.06.2024 клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов (вх. №02.3.1-02/4626/24 від 05.06.2024 року), яке надійшло від відповідача - задоволено повністю. Продовжено процесуальний строк відповідачу Публічному акціонерному товариству "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Дніпро", код ЄДРПОУ - 00373882, 49051, м. Дніпро, вул. Журналістів, 11, на подання відзиву на позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, у справі №907/1005/22 (907/443/24).

В подальшому, на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від ліквідатора банкрута (вх. №02.3.1-02/4884/24 від 13.06.2024 року), в якій вона зазначає, що у зв`язку з наявністю у ліквідатора актів здачі - приймання робіт за період з 31.12.2018 по 20.06.2019, сума заборгованості по яких не включалась до акту звірки взаєморозрахунків за січень - листопад 2018 року, а саме в розмірі 4900.00 грн., то є необхідність у подачі до суду заяви про збільшення позовних вимог. Відтак, ліквідатор просить стягнути з відповідача у даній справі на користь банкрута заборгованість в розмірі 113 231.64 грн., в т.ч.: 67 044.40 грн. (сума боргу) + 37 433.00 грн. (інфляційні збільшення) + 8754.24 грн. (штрафні санкції).

Ухвалою суду від 17.06.2024 заяву про збільшення позовних вимог, яка надійшла від ліквідатора банкрута (вх. №02.3.1-02/4884/24 від 13.06.2024 року) задоволено повністю.

20.06.2024 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від відповідача (вх. №02.3.1-02/5020/24)

Ухвалою суду від 11.07.2024 Позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево" залишено без руху після відкриття провадження у справі. Повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до Господарського суду Закарпатської області зазначених в мотивувальній частині даної ухвали доказів у строк не пізніше п`яти днів з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху.

22.07.2024 на адресу суду від ліквідатора надійшла заява про поновлення процесуальних строків, якою заявник просить поновити строк на усунення недоліків згідно ухвали суду від 11.07.2024 у справі (вх. №02.3.1-02/5734/24).

Ухвалою суду від 05.08.2024 заяву ліквідатора про поновлення процесуальних строків від 22.07.2024 вх. №02.3.1-02/5734/24 задоволено повністю.

На виконання вимог ухвали суду від 11.07.2024, на адресу суду від ліквідатора надійшла заява про усунення недоліків (від 22.07.2024 вх. №02.3.1-02/5734/24).

Ухвалою суду від 05.08.2024 продовжено розгляд справи № 907/1005/22 (907/443/24) за позовом Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачеве, вул. Духновича, 14, до відповідача Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Дніпро", код ЄДРПОУ - 00373882, 49051, м. Дніпро, вул. Журналістів, 11.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами дослідження та оцінки доказів, поданих сторонами у спорі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Позивач просить суд задовольнити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доданими до матеріалів справи документальними доказами, зокрема стверджує, що відповідач має заборгованість перед позивачем за оплату послуг зберігання згідно Договору №УФ 00100 від 01.01.2013 року в розмірі 113 231.64 грн., в т.ч.: 67 044.40 грн. суми боргу, 37 433.00 грн. інфляційного збільшення, 8754.24 грн. штрафних санкцій.

Позивач стверджує, що відповідно умов вказаного договору, він виконав усі зобов`язання перед відповідачем у повному обсязі, крім того, посилається на підписаний між сторонами акт звірки взаєморозрахунків за січень-листопад 2018 року.

Водночас позивач зазначає, що з метою підтвердження наявної заборгованості неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо надання інформації про розмір дебіторської заборгованості відповідача та у випадку повної/часткової оплати надання доказів такої оплати (від 21.02.2024 №02-01/406, від 21.03.2024 №02-01/452).

В свою чергу, відповідач відповіді на надіслані позивачем вимоги не надав, наявну заборгованість не погасив, що стало підставою звернення позивача до суду.

Крім того, представник позивача - ліквідатор, арбітражний керуючий просить суд поновити строки позовної давності, посилаючись на встановлення ліквідатором факту наявності вказаної заборгованості в процесі здійснення ліквідаційної процедури.

Правова позиція відповідача.

Відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що сума заборгованості не підтверджена жодними належними доказами та не містить підстав для нарахування.

Водночас посилаючись на відсутність актів приймання-передачі, вважає, що позивачем не доведено факт зберігання обладнання у період нарахованої заборгованості. Крім того ставить під сумнів дійсність акту за яким було надано послуги зберігання у березні 2014 року, оскільки останній підписаний не уповноваженою особою на це.

Відповідач наголошує, що позивачем пропущено строки позовної давності, водночас зауважив, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли саме боржник довідався про порушене право, а не ліквідатор.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево" (далі - зберігач, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Дніпро" (далі поклажодавець, відповідач) укладено Договір №УФ 00100 від 01.01.2013 року (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідне зберігання та зобов`язується зберігати

№НайменуванняІнв. №Од. Вим.Кіль-ть
1Турбоміксер лабораторний ВВ-ТМЗЛ4224Шт.1
2Згорткова машина ЕД-10531Шт.1
3Згорткова машина ЕД-10532Шт.1
4Пакувально машина ЕД-101583Шт.1
5Машина загорткова ЕД-101584Шт.1
6Машина загорткова ЕД-101586Шт.1
7Машина загорткова ЕД-101587Шт.1
Іменовані на далі обладнання.

Згідно з п. 1.6. Договору, термін зберігання з 01.01.2013 р. до 01.03.2013 р. Фактичний термін зберігання обладнання, що передається, вказується в актах приймання-передачі, що є невід`ємною частиною даного договору.

Положеннями п. 4.1. - 4.3. договору сторони визначили, що поклажодавець оплачує винагороду шляхом переказу суми на розрахунковий рахунок зберігача або шляхом проведення взаєморозрахунків.

Розмір винагороди встановлюється за розміром 500,00 грн. (п`ятсот гривень), у тому числі ПДВ - 83 грн. 33 коп. за одиницю обладнання. Поклажодавець здійснює перерахування винагороди Зберігачеві на розрахунковий рахунок (п. 4.3. договору).

Відповідно до п. 5.3. договору, у разі прострочення оплати винагороди за зберігання, поклажодавець сплачує Зберігачеві пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України від суми, зазначеної у п. 4.2. цього договору, за кожний день прострочення.

Згідно з п. 7.1. договору, за згодою сторін до цього договору можуть вноситись зміни та доповнення, що оформляються у вигляді додаткової угоди, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Суд встановив, що між позивачем та відповідачем були підписані наступні додаткові угоди:

- Додаткова угода №3 від 31.05.2013 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013, якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 01.07.2013 р.;

- Додаткова угода №4 від 01.07.2013 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013, якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 01.08.2013 р.;

- Додаткова угода №5 від 01.08.2013 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 02.09.2013 р.;

- Додаткова угода №6 від 02.09.2013 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 31.12.2013 р.;

- Додаткова угода від 30.12.2013 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.03.2013 р. до 31.05.2014 р.;

- Додаткова угода №8 від 30.05.2014 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 30.09.2014 р.;

- Додаткова угода від 29.09.2014 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 31.12.2014 р.;

- Додаткова угода №10 від 30.12.2014 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання з 01.01.2013 р. до 31.12.2016 р.;

- Додаткова угода №11 від 01.07.2015 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено розмір винагороди - 100 грн. (сто гривень), в тому числі ПДВ 16 грн. 67 коп. за одиницю обладнання;

- Додаткова угода №11 від 08.11.2016 до договору №УФ 00100 від 01.01.2013 якою сторонами змінено термін зберігання обладнання до 31.12.2019 р.

Водночас між сторонами укладені наступні акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг:

- Акт №24 від 31.03.2014 р. здачі-приймання робіт (надання послуг);

- Акт №65 від 20.06.2019 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №53 від 31.05.2019 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №41 від 30.04.2019 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №26 від 31.03.2019 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №14 від 28.02.2019 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №1 від 31.01.2019 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №140 від 31.12.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №128 від 30.11.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №115 від 31.10.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №103 від 30.09.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №91 від 31.08.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №80 від 31.07.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №57 від 31.05.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №44 від 30.04.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №68 від 30.06.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №29 від 31.03.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №16 від 28.02.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №1 від 31.01.2018 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №179 від 31.12.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №168 від 30.11.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №157 від 31.10.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №146 від 30.09.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №131 від 31.08.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №112 від 31.07.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №93 від 30.06.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №75 від 31.05.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №58 від 30.04.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №40 від 31.03.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №21 від 28.02.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №1 від 31.01.2017 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №164 від 30.11.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №146 від 31.10.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №180 від 31.12.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №128 від 30.09.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №1 від 31.01.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №16 від 29.02.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №31 від 31.03.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №45 від 30.04.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №60 від 31.05.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №76 від 30.06.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №93 від 31.07.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг);

- Акт №110 від 31.08.2016 здачі-приймання робіт (наданих послуг).

01.12.2018 між сторонами укладено акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача згідно Договору №УФ 00100 від 01.01.2013 року становить 62 144,40 грн.

В подальшому, на адресу суду надійшла від ліквідатора позивача заява про збільшення позовних вимог, в якій вона зазначає, що у зв`язку з наявністю у ліквідатора актів здачі - приймання за період з 31.12.2018 по 20.06.2019, сума заборгованості по яких не включалася до акту звірки взаєморозрахунків за січень - листопад 2018 року, а саме в розмірі 4900.00 грн., то відтак має місце нова ціна позову, а саме 67 044.40 грн. - сума основного боргу, 37 433.00 грн. (інфляційне збільшення) і 8754.24 грн. (штрафні санкції).

З метою отримання оновленого акту звірки взаєморозрахунків та підтвердження заборгованості перед Кондитерською фабрикою «А.В.К. Мукачево», ліквідатором направлено вимоги від 21.02.2024 №02-01/406 та від 21.03.2024 №02-01/452 до ПАТ «КОНДИТЕРСЬКА ФАБРИКА «А.В.К.» м. Дніпро» щодо надання інформації про розмір дебіторської заборгованості перед ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м. Мукачево» станом на день надання відповіді на цей запит. У випадку повної/часткової оплати сум даної заборгованості просить надати належним чином завірені копії доказів оплати такої заборгованості (акти, чеки, платіжні інструкції, квитанції, тощо); надання належним чином завірених копій документів, які підтверджують дебіторську заборгованість ПАТ "КОНДИТЕРСЬКА ФАБРИКА "А.В.К." м. Дніпро" перед ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м. Мукачево».

Позивач зазначає, що відповідач зобов`язання згідно Договору №УФ 00100 від 01.01.2013 року щодо оплати винагороди не виконав, що стало підставою заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 113 231.64 грн., в т.ч.: 67 044.40 грн. суми боргу, 37 433.00 грн. інфляційного збільшення, 8754.24 грн. штрафних санкцій.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево" (далі - зберігач, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Дніпро" (далі поклажодавець, відповідач) укладено договір №УФ 00100 від 01.01.2013 року.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільні правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України , плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Положеннями п. 4.1. - 4.3.Договору сторони визначили, що поклажодавець оплачує винагороду шляхом переказу суми на розрахунковий рахунок Зберігач або шляхом проведення взаєморозрахунків.

Розмір винагороди встановлюється за розміром 500,00 грн. (п`ятсот гривень), у тому числі ПДВ - 83 грн. 33 коп. за одиницю обладнання. Поклажодавець здійснює перерахування винагороди зберігачеві на його розрахунковий рахунок.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача нарахована позивачем у наступних періодах:

- з 2014 (позивачем в позовній заяві не уточнено дату та місяць виникнення заборгованості) по 31.01.2018 в розмірі 58 844,40 грн., згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2018 р.

- з 31.01.2018 по 31.11.2018 в розмірі 3 300,00 грн., згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2018 р.

- з 31.12.2018 по 20.06.2019 рік в розмірі 4900,00 грн., згідно з актів здачі-приймання робіт (наданих послуг) за вказаний період.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, за захистом яких той звернувся до суду.

Водночас представник позивача - ліквідатор, арбітражний керуючий просить суд поновити строки позовної давності, посилаючись на встановлення ліквідатором факту наявності вказаної заборгованості в процесі здійснення ліквідаційної процедури.

Проте, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів Боржника.

Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

Таким чином, у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись Боржник в особі уповноваженого органу.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права.

З огляду на положення статті 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав"), має враховуватись добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

У зв`язку з цим, суд не погоджується з поясненнями ліквідатора позивача, щодо визначення початку перебігу позовної давності з моменту здійснення ліквідаційної процедури та вважає недоведеною поважність пропуску вказаних строків.

Однак, Законом України від 30 березня 2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення позивачем до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 №540-IX тобто саме з 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності) по 30.06.2024 діяло положення про продовження строків позовної давності на період карантину.

Крім того, Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ Прикінцеві і перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, який також передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293ЦК України, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих і перехідних положення ЦК України, чинних станом на час подання позову у цій справі, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Із наведеного вбачається, що строки позовної давності продовжені з 02 квітня 2020 року до зупинення дії воєнного стану. Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX, та Указом від 5 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3564-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас суд зауважує, що відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Однак, суд встановив, що укладеним між сторонами Договором №УФ 00100 від 01.01.2013 року не визначено строку внесення плати за зберігання.

Відповідно до п. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Водночас в змісті доданої до позовної заяви вимоги від 21.02.2024 №02-01/406, не міститься вимоги позивача щодо сплати заборгованості.

Проте, вимогою від 21.03.2024 №02-01/452 позивач просить відповідача погасити заборгованість перед ПАТ «КОНДИТЕРСЬКА ФАБРИКА «А.В.К.» м. Мукачево» в розмірі 66 244,40 грн. за вказаними реквізитами.

На підтвердження надсилання вказаної вимоги позивачем додано до позовної заяви фіскальний чек від 22.03.2024 року.

Згідно з трекінгу поштових відстежень Укрпошта за номером 244 встановлено, що дану вимогу вручено особисто одержувачу 10.04.2024 року. В свою чергу, відповідач отримання вказаної вимоги не заперечує.

Таким чином, враховуючи те, що укладеним договором не визначено строку внесення плати за зберігання та керуючись положеннями ст. 261 ЦК України, перебіг строків позовної давності щодо сплати заборгованості в розмірі 66 244,40 грн. починається з закінченням семиденного строку від дня пред`явлення вимоги, тобто з 18.04.2024 року.

Враховуючи, що право пред`явлення вимоги виникає в кредитора в будь-який час, згідно з п. 2 ст. 530 ЦК України, строки перебігу позовної давності за вимогу щодо сплати 66 244,40 грн. вираховуються з моменту пред`явлення вимоги, а отже не є пропущеними. Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача, висловлені ним у відзиві на позовну заяву, стосовного необхідності застосування наслідків спливу строків позовної давності в даному конкретному випадку.

Суд встановив, що на підтвердження наявності заборгованості позивачем надано акт звірки та акти здачі-прийняття робіт.

Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

(Вказана правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду справи №916/1727/17)

Водночас суд наголошує, що за своєю правовою природою, акт звірки взаємних розрахунків не може вважатися первинним бухгалтерським документом ні за формою, ні за змістом, а отже і бути доказом суми заборгованості. (Вказана правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду справи № 905/1198/17, №910/1389/18)

Таким чином, суд вважає помилковим взяття до уваги акту звірки наданий позивачем за умови відсутності перинних документів, які б підтверджували наявність в боржником такої заборгованості.

Суд, дослідивши додані до матеріалів справи первинні документи зазначає наступне.

За загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Так, відповідно до статті 9Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерствафінансів України № 88 від 24.05.1995 року, встановлені вимоги щодо оформлення первинних документів, згідно яких первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац 1 пункту 2.5 Положення).

Водночас, надані позивачем акти здачі-прийняття робіт не є допустимими доказами на підтвердження факту надання відповідачу послуг зберігання за Договором №УФ 00100 від 01.01.2013 року з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження суми грошового зобов`язання додано акти здачі-приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 32 900 гривень в той час як сума заявлених позовних вимог в частині основної заборгованості становить 67 044,40 гривень.

Згідно з п. 1.6. Договору, термін зберігання з 01.01.2013р. до 01.03.2013 р. Фактичний термін зберігання обладнання, що передається, вказується в актах приймання-передачі, що є невід`ємною частиною даного договору.

Водночас в додані до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт не містять відомості про фактичний термін зберігання обладнання, що не дає можливості суду точно встановити належність пред`явлених позивачем актів до конкретних термінів зберігання та періодів нарахування заборгованості.

Більше того, порівнюючи додані до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт з актом звірки станом на 01.12.2018 суд встановив, що жодні визначені до сплати суму в актах здачі-прийняття робіт не збігаються з сумами, що зафіксовані в акті звірки на встановлені дати (Станом на 31.11.2018 сума до оплати згідно акту здачі-прийняття робіт становить 700,00 грн., згідно акту звірки - 400,00 грн. і т.д.)

Крім того, матеріали справи не містять доказів пред`явлення вимоги позивачу, щодо сплати заборгованості в розмірі 4900,00 грн., що свідчить про те, що строк виконання такого зобов`язання не настав.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Жодний доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили, а суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3 ст. 86 ГПК України).

Також суд зазначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 89 ГПК України).

Стандарт доказування "вірогідності доказів" встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу. Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).

Суд також звертає увагу на те, що позивач не надав належні та допустимі докази підтвердження розрахунку позивача заявленої ним до стягнення заборгованості за спірний період.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача зберігання згідно Договору №УФ 00100 від 01.01.2013 року в розмірі 113 231.64 грн., в т.ч.: 67 044.40 грн. суми боргу, 37 433.00 грн. інфляційного збільшення, 8754.24 грн. штрафних санкцій є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних доказів для встановлення такої заборгованості, а відтак, у задоволенні таких вимог слід відмовити.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, побудованого на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону та прийнятих відповідно до закону підзаконних нормативно-правових актів і тим самим істотно звужує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, до уваги господарським судом не приймаються як такі, що спростовані матеріалами справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач доказів на підтвердження наведених ним обставин та обґрунтувань суду не надав. Аргументи позивача не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Нормами ст. 7 КУзПБ передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю та не знаходить підстав для нарахування штрафних санкцій.

Решту доводів і поданих учасниками справи доказів, які судом не прийнято або відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Розподіл судових витрат.

Ліквідатором долучене до матеріалів справи клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання даної позовної заяви, в якому вона просить відстрочити сплату судового збору за подання позовної заяви №02-01/556 від 08.05.2024 року до винесення рішення у даній справі.

Ухвалою суду від 10.05.2024 відстрочено Публічному акціонерному товариству "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево", код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачеве, вул. Духновича, 14, сплату судового збору за подання позовної заяви до винесення рішення у даній справі.

Відтак, судові витрати в розмірі 3028,00 грн покладаються на позивача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 КУзПБ, суд -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Мукачево" (код ЄДРПОУ - 00382088, Закарпатська область, м. Мукачеве, вул. Духновича, 14) в дохід Державного бюджету України 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.) судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в Західному апеляційному господарському суді в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 08.08.2024 року.

Суддя Л.В. Андрейчук