ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2024 р. Справа №914/3225/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Панова І.Ю.,

Судді Малех І.Б.,

Зварич О.В.,

Секретар судового засідання: Фарина Х.І.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Томишинець В.В.;

від відповідача за первісним позовом: Тур О.Т.;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи підприємця Кримовського Марка Станіславовича б/н від 19.06.2024 (вх. №01-05/1808/24 від 25.06.2024)

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2024 (повний текст рішення складено 30.05.2024)

у справі №914/3225/23 (суддя Манюк П.Т.)

за первісним позовом: Фізичної особи підприємця Томишинець Вікторії Вікторівни, с. Тисолово, Тячівського району, Закарпатської області

до відповідача: Фізичної особи підприємця Кримовського Марка Станіславовича, м. Львів,

про стягнення 65 000 грн.

та за зустрічною позовною заявою: Фізичної особи підприємця Кримовського Марка Станіславовича, м. Львів

до відповідача за зустрічним позовом: Фізичної особи підприємця Томишинець Вікторії Вікторівни, с. Тисолово, Тячівського району, Закарпатської області

про стягнення 50 000 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов фізичної особі підприємця Томишинець Вікторії Вікторівни до фізичної особи-підприємця Кримовського Марка Станіславовича про стягнення 65 000 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати коштів за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг № 323-002089, у зв`язку з чим позивач надіслав відповідачу претензію з вимогою про оплату коштів, проте такої оплати здійснено не було.

В подальшому, 11.12.2023 на адресу суду від фізичної особи-підприємця Кримовського Марка Станіславовича надійшла зустрічна позовна заява до фізичної особі підприємця Томишинець Вікторії Вікторівни про стягнення 50 000 грн, а також відзив на первісну позовну заяву, сформовані в системі "Електронний суд" 10.12.2023.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що умови перевезення вантажу згідно з договором-заявкою перевізником (позивачем) не виконано у повному обсязі, у зв`язку з чим йому завдано збитків у сумі 50 000, 00 гривень, які він у зустрічному позові просить стягнути з позивача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.05.2024 у справі №914/3225/23 первісний позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Кримовського Марка Станіславовича ( АДРЕСА_1 код ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи підприємця Томишинець Вікторії Вікторівни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 47 279, 76 грн. основного боргу та 1 952, 29 грн судового збору. У задоволені зустрічного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем послуг відповідачу з перевезення вантажу вагою 9, 38 тонн, факт перевезення та отримання вантажоотримувачем (замовником) вказаного вантажу не заперечується відповідачем, тож судом вбачаються підстави для стягнення спірної суми за первісним позовом як плати за надані позивачем (перевізником) послуги у частковому розмірі, тобто первісні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю АЛЬС КОМПАНІ оскаржило таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга надійшла на адресу Західного апеляційного господарського суду 25.06.2024. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2024 у справі №914/3225/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Зазначає, що у зв`язку невиконанням позивачем обов`язку щодо доставки вантажу, в обсязі, визначеному в договорі-заявці, ФОП Кримовський М.С. був вимушений залучити іншого перевізника. Зокрема, для виконання зобов`язань перед експедитором (ТзОВ Намортранс), ФОП Кримовський М.С. уклав договір-заявку про надання транспортно-експедиційних послуг від 31.03.2023 № 323-002445 з ТзОВ ЗВАМ ТРАНС, відповідно до умов якого було здійснено перевезення за маршрутом Каларасі, Румунія - Теплик (Вінницька область) Хижня (Черкаська область), Україна. Вартість перевезення становила 50 000, 00 гривень. Відповідач вважає, що відповідно до п. 9 договору-заявки перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження вантажу в межах його повної вартості (в т.ч. податки та мито) та зобов`язаний відшкодувати експедитору всі збитки.

05.07.2024 від Фізичної особи підприємця Томишинець Вікторії Вікторівни надійшов відзив б/н від 29.05.2024 (вх. №01-04/3687/24) на апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом в якому позивач за первісним позовом стверджує про відсутність його вини у їх заподіянні, оскільки збитки виникли з вини вантажовідправника та через недогляд відповідача і його представників. Відтак, на пропозицію відповідача безкоштовно доставити вантажоодержувачу залишок вантажу позивач не погодився.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2024 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Панова І.Ю., суддів Гриців В.М. та Зварич О.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця Кримовського Марка Станіславовича б/н від 19.06.2024 (вх. №01-05/1808/24 від 25.06.2024) на рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2024 у справі №914/3225/23.

Ухвалою суду від 04.07.2024 призначено розгляд справи на 30.07.2024.

Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2024 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Панова І.Ю., суддів Малех І.Б. та Зварич О.В.

У судовому засіданні 30.07.2024 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених у ній. Позивача за первісним позовом заперечив доводи апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, і визначеними відповідно до них правовідносинами, вбачається, що:

Між експедитором - ТзОВ Намортранс та ФОП Кримовським М.С. (відповідач) було укладено договір-заявку про надання транспортних послуг від 20.03.2023 № 323-002089.

Для виконання зобов`язань відповідно до вказаного договору, між ФОП Томишинець В.В та ФОП Кримовським М.С. був укладений договір-заявка про надання транспортно-експедиційних послуг № 323-002089 від 20 березня 2023 року (надалі договір-заявка).

За умовами договору-заявки, позивач взяв на себе зобов`язання здійснити перевезення вантажу вагою 19, 50 тонн, за маршрутом: з місця завантаження: м. Каларасі (Румунія) - до місця розмитнення м. Теплик, Вінницька обл. Вартість такого перевезення становила 55 000, 00 грн. Відповідальним за рейс був відповідач - ФОП Кримовський М.С.

У ході виконання замовлення, пункт розмитнення з м. Вінниця за погодженням сторін змінено на с. Мартусівка Київської області та збільшено фрахт (вартість замовлення) на 10 000, 00 грн, відтак загальна вартість перевезення становить 65 000 грн.

Перевезення вантажу було здійснено протягом 24.03.2023 - 29.03.2023 і на підтвердження виконання замовлення було складено акт прийому-передачі товару вантажоотримувачу, згідно з інвойсом № 202206 та договором-заявкою.

Під час вивантаження товару на складі вантажоодержувача виявилось, що вага доставленого вантажу склала 9, 38 тонн, тобто недостача становить 10, 12 тонн, а саме: 20 мішків сої STINE 11N20 вагою по 500 кг (загальна вага 10 тонн), про що був складений акт приймання-передачі товару, підписаний водієм перевізника Дьордяєм В.М. та незалежною стороною - директором ТзОВ Теплицький насіннєвий завод. Згідно зі скан-копією CMR № 535665 одержаною позивачем від вантажоодержувача, в графі 24 вантаж одержано вказано, що товар отримано в кількості: кукурудза 12 мішків, соя - 18 мішків. Прийом засвідчено підписом водія Дьордяй В.М. в акті прийому-передачі 29.03.2023. Вказаний запис засвідчений особистим підписом уповноваженого представника вантажоодержувача Бобровою О.М. та відтиском печатки ТзОВ СІД ІНВЕСТ.

30.03.2023 року ТзОВ Намортранс виставило претензію № 01/30/03 до ФОП Кримовського М.С., щодо компенсації частини транспортних послуг пропорційну кількості неотриманого товару або безкоштовної доставки непоставленої частини товару, а саме 20 мішків сої STINE 11N20 вагою по 500 кг (загальна вага 10 тонн).

31.03.2023 року ФОП Кримовський М.С. скерував ТзОВ Намортранс відповідь на претензію № 31/03/1, якою повідомив про те, що готовий безкоштовно довезти непоставлену частину товару. У зв`язку із чим, для вирішення ситуації, яка склалась, між ТзОВ Намортранс та вантажоодержувачем було досягнуто домовленостей щодо додаткової доставки вантажу безкоштовно для вантажоодержувача.

ФОП Кримовський М.С. скерував ФОП Томишинець В.В. претензію № 01/31-03 від 31.03.2023 року щодо відшкодування завданих збитків у розмірі вартості втраченого вантажу, в сумі 990 004, 54 грн і компенсації частини транспортних послуг пропорційну кількості втраченого вантажу. Проте, у подальшому, відповідачем встановлено, що недовезення вантажу відбулось через вантажовідправника, який не здійснив завантаження товару у повному обсязі, завантаживши товар вагою не 19, 50 тонн, а 9, 38 тонн, який було доставлено перевізником відповідно до укладеного договору-заявки та вказівок від експедитора.

Про зазначені обставини відповідачем було повідомлено позивача та запропоновано йому безкоштовно здійснити додаткове перевезення вантажу. Однак, відповідач відмовилась виконати таке перевезення. У зв`язку з тим, що обов`язок щодо доставки вантажу, в обсязі, визначеному в договорі-заявці між відповідачем та ТзОВ Намортранс від 20.03.2023 № 323-002089 покладається на ФОП Кримовського М.С., ним було залучено іншого перевізника (ТзОВ ЗВАМ ТРАНС) та вартість сплачених послуг з додаткового перевезення вантажу становила суму 50 000, 00 гривень.

При перегляді рішення господарського суду колегія суддів Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

У відповідності до статей 173-174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 527 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главою 64 Цивільного кодексу України, а також Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева.

Відповідно до частин 1, 2 статті 306 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

В силу дії частини 1 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до статей 4 та 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Із зазначеною нормою кореспондується і частина 2 статті 307 ГК України.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За приписами статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно з ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб, експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків (ст. 611 ЦК України).

Згідно з ст. 934 ЦК України за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" також передбачено, що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, які притягнені ним до виконання договору транспортного експедирування, в тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої.

За умови дотримання пунктів 2 - 5 статті 18 Конвенції, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата чи ушкодження вантажу є наслідком особливого ризику, нерозривно пов`язаного з однією чи декількома з перерахованих нижче обставин: a) з використанням відкритих безтентових транспортних засобів, якщо таке використання було погоджене і чітко зазначене у вантажній накладній; b) з відсутністю чи дефектами упаковки, у випадках, коли вантажі, що перевозяться без упаковки чи без належної упаковки, за своєю природою піддаються псуванню чи пошкодженню; c) з обробкою, навантаженням, складуванням чи вивантаженням вантажу відправником або одержувачем, чи особами, які діють від імені відправника або вантажоодержувача; d) з природними властивостями деяких вантажів, внаслідок яких вони піддаються повній або частковій втраті чи пошкодженню, зокрема, внаслідок поломки, корозії, гниття, усушки, нормального витоку або дії молі чи шкідників; e) з недостатністю або неадекватністю маркування чи нумерації вантажних місць; f) з перевезенням худоби (частина 4 статті 17 Конвенції).

Якщо відповідно до цієї статті перевізник не несе жодної відповідальності за деякі обставини, що викликали втрату, ушкодження або затримку, то він несе відповідальність лише в тій мірі, у якій обставини, за які він відповідає згідно цієї статті, сприяли виникненню втрати, ушкодження або затримки.

Згідно зі статтею 23 Конвенції, якщо відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Крім того, підлягають відшкодуванню плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов`язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті.

Згідно з частинами 1-3 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки, суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Виходячи з наведеного та в силу ст. 74 ГПК України, саме позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з договору-заявки про надання транспортних послуг від 20.03.2023 № 323-002089. Відповідно до договору-заявки, позивач зобов`язувався на замовлення відповідача та за плату здійснити перевезення вантажу сполученням Каларасі (Румунія) - с. Теплик, Вінницька область (Україна), а відповідач зобов`язувався оплатити вартість перевезення. Вага вантажу, який перевізник повинен був перевезти, становить 19,50 тонн. Транспортування вантажу позивачем здійснювалося в період з 24.03.2023 по 29.03.2023. Після завантаження автомобіля, причіп був затентований. На румунській митниці представник вантажовідправника, румунської компанії SOUTEK SRL, передав водію відповідні документи на вантаж.

Під час вивантаження товару на складі вантажоодержувача було встановлено, що вага доставленого вантажу становила 9,38 тонн, що вказує на недостачу в 10,12 тонн, зокрема 20 мішків сої STINE 11N20 вагою по 500 кг (загальна вага 10 тонн). З цього приводу був складений акт приймання-передачі товару, підписаний водієм перевізника Дьордяєм В.М. та незалежною стороною директором ТзОВ "Теплицький насіннєвий завод". Згідно зі скан-копією CMR № 535665, отриманою позивачем від вантажоодержувача, в графі 24 "вантаж одержано" зазначено, що товар отримано у кількості: кукурудза 12 мішків, соя 18 мішків. Запис засвідчений особистим підписом уповноваженого представника вантажоодержувача Бобрової О.М. та відтиском печатки ТзОВ "СІД ІНВЕСТ".

З аналізу Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, глави 32 Господарського кодексу України та глави 64 Цивільного кодексу України вбачається, що перевізник зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення.

Отже, вина перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу презюмується та не підлягає доведенню замовником.

Перевізник звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам (внаслідок дій або недогляду відправника вантажу, особливих природних властивостей перевезеного вантажу, внаслідок інструкцій замовника перевезення, дефекту вантажу, недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, й інших обставин, передбачених законом).

Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Цивільний та Господарський кодекси України передбачають звільнення перевізника від відповідальності, у разі вчинення ним дії з запобігання та усунення обставин, що можуть спричинити втрату чи пошкодження вантажу, а також наявність обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Нормами вказаної Конвенції саме на перевізника покладається тягар ужиття всіх можливих заходів з належного виконання перевезення і відповідальності за їх невиконання.

Відповідно до п. 2. договору - заявки, оплата за виконане перевезення здійснюється протягом 5-7 банківських днів, після отримання оригіналів документів та прийняття експедитором 1 повного пакета оригіналів документів. У випадку наявності претензій щодо виконання перевезення, доказом виконання перевезення є оригінал товарно-транспортної накладної ТТН (CMR) з відміткою вантажоотримувача про отримання вантажу, підписання сторонами акту приймання-передачі послуг.

Матеріалами справи підтверджується, що вартість перевезення 19, 50 тонн вантажу за договором-заявкою становить 65 000 гривень.

Укладений між сторонами договір № П03/04/17-02 від 03.04.2017 у пункті 9 передбачається, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження вантажу в межах його повної вартості (в т.ч. податки та мито) та зобов`язаний відшкодувати експедитору всі збитки.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на втрату або нестачу товару з вини перевізника. Згідно з інформацією, перевезення вантажу з моменту його завантаження та митного оформлення в Румунії до розвантаження в Україні перебувало під митним контролем. Цілісність кузова вантажного автомобіля не була порушена. Таким чином, у позивача не було підстав пред`являти претензії до відповідача щодо відшкодування втрат у розмірі 10,12 тонн вантажу.

Окрім цього, як правомірно зазначив суд першої інстанції, що експедитор оформив заявку без зазначення кількості вантажних місць та маркування товару, а також без вимоги зважування автомобіля перед завантаженням і після нього. Недовантаження товару сталося через недобросовісні дії відправника, який не промаркував мішки, не вказав їх вагу і задекларував більшу, ніж фактична, вагу у товаросупровідних документах. Відправник визнав свою вину, надавши для додаткового перевезення товар у кількості, якої не вистачало, і відвантажив 15 тонн вантажу. Таким чином, недостача, спричинена недоглядом вантажовідправника, не може бути покладена на перевізника, який не отримав частину товару для перевезення і не несе за це відповідальність. Щодо контролю за завантаженням, матеріали справи підтверджують, що відповідач, як експедитор, і його логісти були проінформовані про завантаження через фотозвіти, надіслані перевізником і його водієм. Таким чином, відповідальність перед вантажоодержувачем за кількість доставленого товару покладається на експедитора, оскільки завантаження товару здійснювалося з інформуванням відповідача.

Отже, відповідачем за первісним позовом не обґрунтовано та не доведено неправомірність дій чи бездіяльності позивача за первісним позовом в процесі здійснення перевезення, відтак відсутні підстави для покладення на нього обов`язку відшкодувати збитки відповідача за первісним позовом пов`язані з оплатою додаткових послуг організованого ним перевезення, тому у задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити повністю.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем послуг відповідачу з перевезення вантажу вагою 9, 38 тонн, факт перевезення та отримання вантажоотримувачем (замовником) вказаного вантажу не заперечується відповідачем, тож судом вбачаються підстави для стягнення спірної суми за первісним позовом як плати за надані позивачем (перевізником) послуги у частковому розмірі, тобто первісні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2024 у справі №914/3225/23 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстави для його скасування відсутні, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути достатньою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Кримовського Марка Станіславовича б/н від 19.06.2024 (вх. №01-05/1808/24 від 25.06.2024) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2024 у справі №914/3225/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено та підписано 31.07.2024.

Головуючий суддя Панова І.Ю.,

Суддя Малех І.Б.

Зварич О.В.