ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2024 р. Справа№ 910/1741/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Сергієнко-Колодій В.В.

учасники справи:

від позивача: Сердюк С.В.

від відповідача: Рудь А.В., Іщенко Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 (дата складання повного тексту 17.05.2024)

у справі №910/1741/24 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ежімо"

про стягнення 11115305,82 грн

УСТАНОВИВ:

Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ежімо" про стягнення 11 115 305,82 грн, з яких 283 481,04 грн неустойки за прострочення поставки товару, 2 179 664,34 грн штрафу за прострочення поставки товару понад сім календарних днів та 8 652 160,44 грн штрафу за невиконання зобов`язань в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 246 від 18.07.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ежімо" на користь Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій неустойку в розмірі 283 481 (двісті вісімдесят три тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 04 коп., штраф за прострочення поставки товару понад сім календарних днів в розмірі 2 179 664 (два мільйони сто сімдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят чотири) грн 34 коп., штраф за односторонню відмову від виконання своїх зобов`язань за договором в розмірі 4 326 080 (чотири мільйони триста двадцять шість тисяч вісімдесят) грн 22 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 166 729 (сто шістдесят шість тисяч сімсот двадцять дев`ять) грн 59 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідач вчасно поставив позивачу продукцію загальною вартістю 11 313 118,08 грн відповідно до видаткових накладних від 22.12.2023 № 18, № 19, № 20. Однак продукцію вартістю 809 622,00 грн відповідно до видаткової накладної № 23 від 27.12.2023 відповідач поставив з порушенням установленого Договором строку. Докази поставки решти продукції вартістю 31 138 062,12 грн, перелік якої наведено у Специфікації на продукцію, що поставляється, яка є Додатком № 1 до Договору, в матеріалах справи відсутні.

Судом установлено, що відповідачем прострочено постачання продукції вартістю 31 138 062,12 грн на понад 7 календарних днів, що зумовлює для нього настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 7% від вартості не поставленої в строк продукції відповідно до п. 8.3 Договору.

Отже обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача, є штраф в розмірі 2 179 664,34 грн.

Беручи до уваги відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок не поставки продукції, відмову від прийняття продукції після закінчення строку Договору, зважаючи на компенсаційний характер неустойки, дискрецію суду для вирішення питання щодо зменшення неустойки і розміру, до якого вона має бути зменшена, а також встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що нарахований на підставі п. 8.5 Договору штраф є надмірним, тому обґрунтованим є зменшення розміру належного до стягнення з відповідача штрафу на 50%, тобто до 4 326 080,22 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій подало апеляційну скаргу, у якій просило суд прийняти апеляційну скаргу позивача, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій в повному обсязі.

Апеляційна скарга зокрема, обґрунтована тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні частини позовних вимог. Апелянт стверджує про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій за порушення умов договору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24, розгляд апеляційної скарги призначено на 24.07.2024.

03.07.2024 від представника відповідача через систему «Електронний суд» було подано письмовий відзив на апеляційну скаргу у якому він просив суд рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з огляду на її безпідставність та необґрунтованість.

Разом із відзивом на апеляційну скаргу ТОВ «ЕЖІМО» було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про витребування доказів. У даному клопотанні заявник просив суд витребувати у позивача інформацію чи були направлені відомості до Державної казначейської служби України, що фінансування за договором № 246 від 18.07.2023 припиняється у зв`язку з його розірванням; якщо так, то надати підтверджуючі документи. Також заявник просив суд витребувати в Державної казначейської служби України підтвердження відомостей (надати підтверджуючі документи) щодо розірвання договору № 246 від 18.07.2023 за ініціативою позивача.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції відзначає наступне.

Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями установленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому за імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Судова колегія відзначає, що заявником при зверненні до суду із відповідним клопотанням, не доведено суду апеляційної інстанції наявність об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне витребування та подання відповідних доказів до суду першої інстанції. Колегія суддів наголошує на відсутності таких критеріїв як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЖІМО" про витребування доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 18.07.2023 між Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ежімо" (постачальник) було укладено Договір № 246, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити у власність замовнику черевики зимові повсякденні робочі згідно з ДК 021:2015 код 18810000-0 Взуття різне, крім спортивного та захисного (далі - продукція) в кількості, комплектації та якості згідно із Специфікацією (Додаток № 1 до Договору), що є невід`ємною частиною Договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити продукцію на умовах цього Договору.

Згідно з п. 2.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 1/343 від 14.09.2023 до Договору, ціна Договору становить 43 260 802,20 грн, в тому числі ПДВ 7 210 133,70 грн, відповідно до тендерної пропозиції ідентифікатора закупівлі UA-2023-05-02-013689-a та Специфікації.

За умовами пунктів 2.2, 2.3 Договору розрахунки за продукцію, що поставляється, проводяться замовником шляхом оплати за фактично поставлену кількість продукції (партію продукції) з відстрочкою платежу до 30 календарних днів з дати документального підтвердження постачальником поставки продукції замовнику шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника, який вказаний у цьому Договорі. Розрахунок за поставлену продукцію (частину продукції) здійснюється замовником на підставі належним чином оформлених видаткових накладних та актів приймання-передачі продукції відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу.

Постачальник здійснює поставку та відвантаження продукції замовнику на територію Управління забезпечення ОРС ЦЗ ДСНС України (м. Київ, вул. Бережанська, 7) та несе всі витрати та ризики, пов`язані з її доставкою до місця поставки продукції, включаючи оплату відповідних податків і інших зборів (п. 3.1 Договору).

Пунктом 3.2 Договору, в редакції Додаткової угоди № 2/458 від 05.12.2023 до Договору, установлено, що продукція має бути поставлена замовнику у повному обсязі до 22.12.2023. Допускається дострокова поставка частини продукції або продукції у повному обсязі, що постачальник повинен узгодити із замовником письмово за три робочі дні.

Згідно з п. 8.3 Договору за порушення строків виконання зобов`язань, зазначених у п. 3.2 цього Договору, з постачальника стягується неустойка у розмірі 0,1% вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний календарний день прострочення, а за прострочення понад 7 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. У випадку порушення строку поставки продукції нарахування пені (штрафів) починається з наступного дня після визначеної цим Договором дати поставки продукції.

Відповідно до п. 8.5 Договору у разі односторонньої відмови постачальника від виконання своїх зобов`язань за цим Договором (та/або неможливості їх виконання), постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 20% ціни цього Договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та реєстрації в Державній казначейській службі України і діє до 31.12.2023 (п. 11.1 Договору).

У Специфікації на продукцію, що поставляється, яка є Додатком № 1 до Договору, сторони погодили найменування продукції, її кількість і вартість.

На виконання умов Договору, відповідач поставив, а позивач прийняв продукцію загальною вартістю 12 122 740,08 грн, що підтверджується видатковими накладними № 18 від 22.12.2023 на суму 5 397 480,00 грн, № 19 від 22.12.2023 на суму 3 454 387,20 грн, № 20 від 22.12.2023 на суму 2 461 250,88 грн та № 23 від 27.12.2023 на суму 809 622,00 грн.

Поряд із цим, позивач направив відповідачу лист № 7601-3157/760350 від 25.12.2023, у якому вказав на неналежне виконання останнім своїх договірних зобов`язань щодо дотримання строку поставки продукції та наявність виробничого браку поставленої продукції, у зв`язку з чим запропонував відповідачу розглянути питання щодо розірвання Договору з 27.12.2023.

Вказаний лист відповідач отримав 10.01.2024, про що свідчить витяг із сервісу відстеження поштових пересилань щодо поштового відправлення № 749.

Листом № 21 від 22.02.2024 відповідач просив позивача узгодити умови поставки залишку непоставленої за Договором продукції. Докази отримання цього листа позивачем, як і докази його розгляду останнім у матеріалах справи відсутні.

Позивач зазначає, що відповідач прострочив поставку товару, що згідно з п. 8.3 Договору є підставою для стягнення з нього неустойки в розмірі 283 481,04 грн та штрафу в розмірі 2 179 664,34 грн. Крім того, не здійснивши постачання продукції у повному обсязі до закінчення строку Договору, позивач просить стягнути з відповідача 8 652 160,44 грн штрафу на підставі п. 8.5 Договору.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не установлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на погоджені сторонами у п. 3.2 Договору, в редакції Додаткової угоди № 2/458 від 05.12.2023 до Договору, умови постачання, відповідач повинен був поставити позивачу продукцію до 22.12.2023.

Суд установив, що відповідач вчасно поставив позивачу продукцію загальною вартістю 11 313 118,08 грн відповідно до видаткових накладних від 22.12.2023 № 18, № 19, № 20.

Однак продукцію вартістю 809 622,00 грн відповідно до видаткової накладної № 23 від 27.12.2023 відповідач поставив з порушенням установленого Договором строку.

Докази поставки решти продукції вартістю 31 138 062,12 грн, перелік якої наведено у Специфікації на продукцію, що поставляється, яка є Додатком № 1 до Договору, в матеріалах справи відсутні.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8.3 Договору за порушення строків виконання зобов`язань, зазначених у п. 3.2 цього Договору, з постачальника стягується неустойка у розмірі 0,1% вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний календарний день прострочення, а за прострочення понад 7 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

В відповідачем прострочено постачання продукції вартістю 31 138 062,12 грн на понад 7 календарних днів, що зумовлює настання для нього правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 7% від вартості не поставленої в строк продукції відповідно до п. 8.3 Договору, що становить 2 179 664,34 грн.

Пунктом 8.5 Договору сторони погодили, що у разі односторонньої відмови постачальника від виконання своїх зобов`язань за цим Договором (та/або неможливості їх виконання), постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 20% ціни цього Договору.

Апелянт стверджує, що не здійснивши постачання продукції у повному обсязі до кінця дії договору, постачальник унеможливив виконання своїх зобов`язань за ним без документально підтверджених поважних причин. Фактично за договором товариство змогло поставити лише приблизно чверть від загальної кількості продукції. Питання пролонгації договору постачальником не підіймалось. У зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань за договором товариство зобов`язане сплатити апелянту штраф у розмірі 20% від ціни цього договору у розмірі 8652160,44 грн.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 щодо змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" відзначила таке.

"Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання".

Отже "строк дії договору" та "строк/термін виконання зобов`язання" за своїм юридичним змістом не є тотожними поняттями, та в залежності від умов договору, укладеного сторонами, останні можуть як співпадати між собою, так і бути відмінними один від одного.

Наведене дає підстави для висновку, що припинення строку договору не є наслідком припинення його зобов`язань, адже закінчення строку дії договору (визначеного у договорі) не припиняє взаємних прав і обов`язків, що регулюються спірним договором щодо повного виконання сторонами своїх обов`язків, які у свою чергу не обмежується таким строком.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 Цивільного кодексу України, ст. 202 Господарського кодексу України). Ці підстави наведено у статтях 599 - 601, 604 - 609 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору (аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19).

При цьому частиною четвертою статті 631 Цивільного кодексу України установлено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Закінчення строку дії двостороннього правочину не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 904/5381/14 та від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13).

Отже, безпідставна не поставка товару за умовами Договору є односторонньою відмовою від виконання зобов`язання, що є порушенням зобов`язального права, а саме статті 525 Цивільного кодексу України.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 915/507/17

Після закінчення строку Договору відповідач не вчиняв жодних дій щодо поставки залишку продукції за узгодженим у Договорі місцем призначення. Також і позивач не повідомляв відповідача про інше місце поставки, та загалом, про зацікавленість у прийнятті залишку продукції.

Отже, внаслідок прострочення виконання відповідачем, зобов`язання з поставки залишку продукції втратило інтерес для позивача, у зв`язку з чим відповідач звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, але зважаючи на те, що він безпідставно не поставив продукцію відповідно до умов Договору, що є односторонньою відмовою від виконання зобов`язання, наявні підстави для застосування до нього штрафу, визначеного п. 8.5 Договору.

Стягнення з відповідача штрафу на підставі п. 8.3 Договору з одночасним стягненням штрафу на підставі п. 8.5 Договору не буде мати наслідком притягнення відповідача двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки, як вірно зазначає позивач, ці пункти мають різні підстави нарахування, а саме неналежне виконання зобов`язання і відмова від його виконання.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити непомірний тягар для нього і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено узагальнюючий висновок щодо визначення підстав для зменшення розміру неустойки, нарахованої за порушення зобов`язання, відповідно до якого і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з викладеним, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

За загальним правилом, у вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суд, зокрема, бере до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, а також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені.

Оцінюючи ступінь виконання відповідачем зобов`язань суд відзначає, що відповідач, частково із простроченням, але виконав свої договірні зобов`язання з поставки приблизно чверті продукції за Договором. Не виконання зобов`язання, або виконання із порушенням строку його виконання, є підставою для застосування договірної неустойки.

Також судом береться до уваги те, що відповідач неодноразово наголошував про свій намір виконати зобов`язання в повному обсязі. Однак такі доводи позивачем не прийняті до уваги з огляду на закінчення строку Договору.

Судом береться до уваги також те, що відповідач поніс значні втрати з метою виконання своїх договірних зобов`язань, а саме щодо закупівлі матеріалів для виготовлення продукції, її пакування, оплати послуг із технічного обслуговування та аналізу (випробування продукції), перевезення, що свідчить про добросовісність дій відповідача.

Відтак, беручи до уваги відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок не поставки продукції, відмову від прийняття продукції після закінчення строку Договору, зважаючи на компенсаційний характер неустойки, дискрецію суду для вирішення питання щодо зменшення неустойки і розміру, до якого вона має бути зменшена, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що нарахований на підставі п. 8.5 Договору штраф є надмірним, тому обґрунтованим є його зменшення на 50%, тобто до 4 326 080,22 грн.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів установила, що обставини, на які посилається скаржник - Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, у розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/1741/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.08.2024.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов