РІШЕННЯ

22 липня 2024 року м. ТернопільСправа № 921/320/24

Господарський суд Тернопільської області

у складі: судді Хоми С.О.

за участі секретаря судового засідання Дика Л.Б.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 40121452;

до відповідача: Державного підприємства «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу», 47002, Тернопільська обл., м. Кременець, вул. Вокзальна, 4, ідентифікаційний код 39460902;

про: стягнення боргу у загальній сумі 7 904 296,25 грн., у тому числі: основного боргу у сумі 4 658 393,99 грн.; пені у сумі 2 336 909,58 грн.; штрафу у сумі 465 839,40 грн.; інфляційних втрат у сумі 278 949,42 грн.; три проценти річних у сумі 164 203,86 грн. та 94 851,56 грн. сплаченого судового збору.

За участю представників,які були присутні до виходу суду в нарадчу кімнату:

-позивача: Верхацький Ігор Володимирович, довіреність № 29/12-2023/2 від 29.12.2023 (в режимі відеоконференції);

-відповідача: Шовкопляс Олександр Федорович, заступник директора з правового забезпечення, довіреність №281 від 11.06.2024, посадова інструкція затверджена 10.07.2018 директором ДП «Кременецьке УПРГ» Гуславським А.А., наказ №06-к від 09.07.2018 «Про переведення Шовкопляса О.Ф.» (в режимі відеоконференції);

Суть справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Державного підприємства «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу», в якій просить суд про стягнення боргу у загальній сумі 7 904 296,25 грн, у тому числі;основний борг у сумі 4 658 393,99 грн; пеня у сумі 2 336 909,58 грн; штраф у сумі 465 839,40 грн; інфляційні втрати у сумі 278 949,42 грн; три проценти річних у сумі 164 203,86 грн., судових витрат, а саме 94 851,56 грн. сплаченого судового збору.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані порушення відповідачем умов договору купівлі продажу природного газу № 101/ПГ-3273-ОГРМ від 21.06.2022 в частині повної та своєчасної сплати коштів за перееданий йому позивачем природний газ, що зумовило виникнення заборгованості, а також нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, сума яких заявлена до стягнення у судовому порядку.

Заперечення відповідача.

06.06.2024 до матеріалів справи від відповідача поступив Відзив на позовну заяву № без номера, документ сформований в системі «Електронний суд» 06.06.2024 (вх.№4530), в якому зазначає, що ДП «Кременецьке УПРГ» з позовними вимогами Позивача не згідне з наступних підстав.

Відповідач визнає, що позивач, керуючись вимогами статей 525, 526, 530, 655 ЦК України, а також положеннями договору №101/ПГ-3273-ОГРМ від 21.06.2022 (далі - Договір) належним чином, у встановлений строк (термін) виконав своє зобов`язання перед відповідачем щодо передачі природного газу, зокрема, в період з червня 2022 по січень 2023 на загальну суму 4 702 054,00 грн. в загальному об`ємі 633,700 тис.м.куб. Відповідач свої зобов`язання по оплаті вартості отриманого природного газу за вказаний період виконував неналежним чином та з порушенням передбаченого його умовами кінцевого терміну розрахунків.

Відповідач зазначає, що не заперечує проти права Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на нарахування штрафних санкцій за невиконання господарських зобов`язань, однак, таке нарахування можливе за певних умов.

Проте позивач у своїй позовній заяві не наводить жодного доказу, який би свідчив про наявність збитків у позивача, що стали наслідком протиправних дій відповідача. Вимоги позивача в частині стягнення, всупереч наведеним фактам, не мають чіткого документального обґрунтування, є абстрактними та ґрунтуються на гіпотетичних припущеннях та на прогнозах, а тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою. відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до Державного підприємства «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу».

Відповідь на відзив позивача.

11.06.2024 від позивача до матеріалів справи поступила Відповідь на відзив № без номера документ сформований в системі «Електронний суд» 10.06.2024 (вх.№4641), в якому зазначає, зокрема, що відповідач не навів у відзиві на позовну заяву обґрунтованих підстав, які б спростували аргументи, викладені у позовній заяві, а відтак останній не спростував заявлених позовних вимог. А відтак, позивач просить суд позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у Відповіді на відзив.

Рух справи.

Ухвалою від 24.05.2024 прийнято позовну заяву №без номера, документ сформований в системі «Електронний суд» 17.05.2024 (вх.№355 від 20.05.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до розгляду та відкрито провадження у справі №921/320/24; ухвалено справу буде розглядатися за правилами загального позовного провадження; призначено у справі підготовче засідання на 12.06.2024 на 09 год. 30 хв.

Ухвалою (протокольна) від 12.06.2024 відкладено підготовче засідання на 26.06.2024 на 12 год. 30 хв.

Ухвалою (протокольна) від 26.06.2024 відкладено підготовче засідання на 08.07.2024 на 16 год.00 хв.

Ухвалою від 08.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.07.2024 на 16 год. 00 хв.

Явка сторін.

Представник позивача в судове засідання з`явився, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, просив суд зменшити нараховані пеню, штраф, 3% річних та інфляційні витрати.

Розгляд заяв та клопотань.

Жодні заяви та клопотання не поступили.

Технічна підтримка.

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програми фіксування судового процесу (судового засідання) сервісу відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ВКЗ).

Процесуальні дії суду.

Судом оголошувалась вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, встановив наступні фактичні обставини.

21.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - Продавець) та Державним підприємством "Кременецьке управління з постачання та реалізації газу" (далі - Покупець), укладено Договір купівлі-продаж природного газу №101/ПГ-3273-ОГРМ (далі- Договір) та додаток 1 до нього, додаткові угоди до нього: №1 від 01.09.2022, №2 від 17.11.2022, якими вносилися зміни в основний договір щодо ціни газу.

Відповідно до п.п.1.1 Договору цей договір (включаючи усі зміни та доповнення) регулює відносини сторін щодо купівлі-продажу, передачі та при йому природного газу на умовах, встановлених цим Договором та Положенням.

Згідно п.1.3. Договору Продавець, за умови дотримання положень цього Договору та вимог Положення Покупцем, зобов`язується передати у власність Покупцю природний газ в обсягах, у строки та на умовах, що погоджені сторонами у цьому Договорі,а Покупець зобов`язується прийняти і своєчасно оплатити вартість обсягу природного газу у розмірі, строки та у порядку, що визначені цим Договором.

Відповідно до п.п.2.1.1. Договору продавець передає покупцеві у період з 01 червня 2022 року по 30 вересня 2022 року природний газ в обсязі 99,100 тис. куб. м. (червень 2022 20,860; липень 2022 21,850; серпень 2022 24,520; вересень 2022 31,870).

Згідно п.п.4.1.1. Договору ціна природного газу для Обсягу І (фіксований) становить 7420,0 гривень із урахуванням податку на додану вартість за 1000 куб.метрів природного газу; ціна природного газу для Обсягу ІІ становить 0,01 гривні із урахуванням податку на додану вартість за 1000 куб.метрів природного газу.

Згідно п.3.10. Договору після закінчення Періоду передапчі у якому була здійснена передача газу, але не пізніше 14-го числа місяця, наступного за Періодом передачі, якщо інше не передбачено Договором, Продавець складає, підписує. Скріплює своєю печаткою (за наявності) Комерційні акти щодо Обсягу І, Обсягу ІІ та Обсягу ІІІ та направляє на підпис Покупцю.

Згідно п.п.3.10.1. Договору Покупець повертає підписані Комерційні акти щодо Обсягу І, Обсягу ІІ та Обсягу ІІІ протягом 5-ти календарних днів з моменту їх отримання.

Згідно п.4.3. Договору Покупець здійснює розрахунок за реалізовані обсяги природного газу в розрахунковому періоді не пізніше 30 днів після закінчення розрахункового періоду.

Розрахунковий період період часу, який розпочинається з першої Газової доби місяця і триває до початку першої Газової доби наступного місяця. Газова доба період часу з 07:00 за київським часом дня до 07:00 за київським часом наступного дня (розділ «Терміни» Договору).

Згідно п.4.4. Договору моментом оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок Продавця.

Цей Договір укладений сторонами з відкладальною умовою відповідно до ч.1 ст.212 ЦК України та набуває чинності з дати надання Покупцем одного з видів забезпечення виконання своїх платіжних зобов`язань за Договором у порядку та відповідно до підпункту 2.1.1. пункту 2.1. цього Договору, та діє впродовж дії воєнного стану, а також протягом шести місяців після його припинення або скасування, а в частині здійснення розрахунків між сторонами до їх повного та належного здійснення.

На виконання умов договору протягом червня 2022 - січня 2023 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 4 702 054,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 30.06.2022 (обсяг 20,86000 тис.куб.м) на суму 154 781,20 грн., від 31.07.2022 (обсяг 21,85000 тис.куб.м) на суму 162 127,00 грн., від 31.08.2022 (обсяг 24,52000 тис.куб.м) на суму 181 938,40 грн, від 30.09.2022 (обсяг 31,87000 тис.куб.м) на суму 236 475,40 грн., від 31.10.2022 (обсяг 96,00000 тис.куб.м) на суму 712 320,00 грн., від 30.11.2022 (обсяг 166,00000 тис.куб.м) на суму 1 231 720,00 грн., від 31.12.2022 (обсяг 221,00000 тис.куб.м) на суму 1 639 820,00 грн., від 31.01.2023 (обсяг 51,60000 тис.куб.м) на суму 382 872,00 грн., які підписані представниками сторін електронними підписами без заперечень.

Відповідач, у порушення взятих зобов`язань, не розрахувався повністю за поставлений природний газ у строки передбачені договором, і така заборгованість склала 4 658 393,99 грн, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення боргу в сумі 4 658 393,99 грн., пені в сумі 2 336 909,58 грн., штрафу в сумі 465 839,40 грн. інфляційних втрат в сумі 278 949,42 грн. та 3% річних в сумі 164 203,86 грн.

Оцінивши подані позивачем докази на предмет належності, допустимості, достовірності, вірогідності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майново - господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч.ч. 1-3 ст. 193 ГК України).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав в повній мірі та передав відповідачу природний газ протягом червня 2022-січня 2023 на загальну суму 4 702 054,00 грн., а відповідач здійснив лише часткову оплату за переданий йому природний газ в сумі 43 660,01 грн., і залишок боргу на даний час складає 4 658 393,99 грн. Доказів оплати за переданий природний газ відповідачем до матеріалів справи не подано.

А тому, суд дійшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 4 658 393,99 грн. основного боргу. А відтак, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Позивач на суму боргу нарахував пеню в розмірі 2 336 909,58 грн. за період з 02.08.2022 по 29.02.2024 та штраф в розмірі 465 839,40 грн. (10% від суми простроченого платежу).

Згідно п.6.3. Договору за порушення Покупцем строків проведення розрахунків за природний газ, визначених Договором, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, Покупець, на письмову вимогу Продавця не пізніше ніж 15 днів з моменту її отримання, зобов`язаний сплатити на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяв у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а у випадку порушення Покупцем строків оплати за природний газ більше ніж на 5-ть (п`ять) робочих днів, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця додатково штраф, розмір якого становить 10% (десять відсотків) від суми простроченого платежу.

У відповідності до статті 230 Господарського кодексу України № 436-ІУ від 16 січня 2003 року штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року, з наступними змінами, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно статті 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд перевіривши правильність розрахунків позивача щодо нарахування пені в розмірі 2 336 909,58 грн. за період з 02.08.2022 по 29.02.2024 та штрафу в розмірі 465 839,40 грн. (10% від суми простроченого платежу), враховуючи норми чинного законодавства, погоджується з ними.

Відповідачем контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум пені та штрафу та доказів відсутності заборгованості суду не надано.

А тому, суд дійшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заявлених вимог щодо пені та штрафу.

Також позивачем здійснено нарахування на суму боргу 164 203,86 грн. 3% річних за період з 02.08.2022 по 29.02.2024 та 278 949,42 грн. інфляційних втрат за період з 01.09.2022 по 29.02.2024.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17).

Суд перевіривши правильність розрахунків позивача щодо нарахування 164 203,86 грн. 3% річних за період з 02.08.2022 по 29.02.2024 та 278 949,42 грн. інфляційних втрат за період з 01.09.2022 по 29.02.2024, враховуючи норми чинного законодавства, погоджується з ними.

Відповідачем контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум та доказів відсутності заборгованості суду не надано.

А тому, суд дійшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заявлених 164 203,86 грн. 3 % річних та 278 949,42 грн. інфляційних втрат.

В той же час, відповідачем подано Клопотання № без номера, документ сформовано в системі «Електронний суд» 26.06.2024 (вх.№ 5068) про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій , у якому просив суд зменшити суми заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій, а саме пені, інфляційних нарахувань, штрафу передбаченого договором та трьох відсотків річних до розміру у 50% від заявленого позивачем.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій відповідач вказує, зокрема, що ДП «Кременецьке УПРГ» у відповідності до діючого Статуту та ліцензії від 06.07.2017 р., наданої постановою НКРЕКП №896 проводить діяльність з розподілу природного газу на території м.Кременця та 38 населених пунктів Кременецького району Тернопільської області. На сьогодні це основний прибутковий вид діяльності підприємства. На сьогодні ДП «Кременецьке УПРГ» не має можливості погасити зазначені суми заборгованості через те, що дохідна частина від надання основного виду послуг з розподілу газу не забезпечує відповідних видатків. Причина цьому невідповідність затвердженого НКРЕКП тарифу на розподіл для підприємства, зокрема, в частині вартості природного газу, що у ньому передбачена реальним ринковим цінам на даний час. Підприємство здійснює діяльність з розподілу природного газу, однак саме до компетенції Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг входить зокрема встановлення тарифів на послуги транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу, послуги установки LNG. Таким чином, НКРЕКП щорічно визначає для усіх Операторів ГРМ розмір тарифу на послуги з розподілу природного газу, тим самим визначаючи прибутковість конкретного оператора, його платоспроможність перед кредиторами в подальшому.

При цьому, вартість природного газу, об?єми якого передбачаються тарифом раз на рік не завжди відповідає поточній ринковій ціні в кожному конкретному місяці закупівлі. Особливо це відчутно в останні роки, коли спостерігається різке дорожчання енергоносія після запровадження вільного ринку газу у серпні 2020. Головним дестабілізуючим чинником є військова агресія російської федерації по відношенню до України, внаслідок якої тариф на розподіл газу для усіх Операторів ГРМ не міняється уже третій рік поспіль. Даний тариф є збитковим, та економічно невиправданим, що впливає на економічну ситуацію та платоспроможність ДП «Кременецьке УПРГ».

Також відповідач зазначає, що ДП «Кременецьке УПРГ» згідно з Звітом про фінансові результати за підсумками 2023 року отримало збиток в розмірі 7 957 тис. грн. Загальний обсяг кредиторської заборгованості підприємства перед кредиторами становить 58797 тис. грн. станом на 31.12.2023, що відображено у Примітках до річної фінансової звітності підприємства за 2023 рік. Також позивач не доводить суду належними доказами понесення ним жодних майнових втрат (збитків) саме у зв`язку із діями відповідача. У відповідності до наказу Міненерго від 09.03.2023 №82 ДП «Кременецьке УПРГ» віднесено до переліку підприємств ПЕК критично важливих для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення на особливий період.

28.06.2024 позивачем подано Заперечення № без номера, документ сформовано в системі «Електронний суд» 28.06.2024 (вх.№5155) щодо клопотання про зменшення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, в яких зазначає, зокрема, що нормативно визначений розмір відсотків річних на рівні 3% не збільшувався сторонами; таким чином, нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань є мінімальними гарантіями захисту кредитора та не підлягають зменшенню у зв`язку із тим, що не є штрафними санкціями; наголошує, що Верховний Суд скасовує рішення судів попередніх інстанцій в частині зменшення саме 3% річних та інфляційних нарахувань (постанова Верховного суду від 23.11.2023 у справі №917/991/22); відсутність коштів на рахунках, або фінансування не є винятковим випадком та підставою для уникнення відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором; до матеріалів справи відповідачем не додано жодного документу, який би міг свідчити про можливість зменшення штрафних санкцій, зокрема, будь-яких документів на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача та неможливості ним здійснення вчасної оплати; матеріали справи також не містять будь-якого доказу на підтвердження будь-яких намагань відповідача виконати зобов`язання за договором вчасно; також заявлене клопотання про звільнення від штрафних санкцій фактично нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги (зазначена позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.02.2020 №918/116/19), та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Щодо Клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та розміру інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Як зазначається Верховним Судом у своїй постанові від 23.05.2024 у справі №921/540/23, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

З огляду на наведені вище правові висновки Верховного Суду, а також те, що зменшення розміру втрат від інфляції не передбачено нормами чинного законодавства, а тому клопотання відповідача щодо зменшення втрат від інфляції не підлягає до задоволення.

Також не підлягає до задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних, оскільки судом не встановлено наявність відповідних обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних, а розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (3%), і не може свідчити про надмірне збагачення кредитора.

Щодо Клопотання відповідача про зменшення розміру пені та розміру штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до загального висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір пені та штрафу як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Як зазначається Верховним Судом у своїй постанові від 23.05.2024 у справі №921/540/23, встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в ін.).

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20).

Верховний Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та ін.).

Саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі №5023/10655/11 (922/2455/20) та ін).

Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Оцінюючи можливість зменшення розміру пені та штрафу, суд врахував, що позивачем доказів, які б свідчили про погіршення його фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання останньому збитків в результаті дій відповідача, не надано. Враховуючи наведене, а також беручи до уваги необхідність дотримання балансу інтересів обох сторін, суд вважає, що справедливим та доцільним є зменшення розміру пені та штрафу на 30%.

Таким чином, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 2, 3 статті 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Сало проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Судовий збір.

Згідно ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд зазначає, що частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачем за подання позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 94851,56 грн. згідно платіжної інструкції № від 15.05.2024.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що судовий збір у разі зменшення судом суми пені та штрафу покладається на відповідача без урахування зменшення цієї суми.

А тому, з врахуванням норми п.1 ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на зменшення суми пені та штрафу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 94851,56грн. судового збору в повернення сплачених судових витрат.

Витрати на правову допомогу.

Витрати на правову допомогу учасниками справи не заявлялись.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу», 47002, м. Кременець, вул. Вокзальна, 4, ідентифікаційний код 39460902, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 40121452:

-4 658 393,99 грн. основного боргу;

-1 635 836,71 грн. пені;

-326 087,58 грн. штрафу;

-278 949,42 грн. - інфляційних витрат;

-164 203,86 грн. - 3% річних;

-94 851,56 грн. - судового збору в повернення сплачених судових витрат;

3. В решті позову відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5.Копію рішення надіслати:

-позивачу (до Електронного кабінету підсистеми ЄСІТС «Електронний Суд»);

-представнику позивача Верхацькому Ігорю Володимировичу (до Електронного кабінету підсистеми ЄСІТС «Електронний Суд»);

-відповідачу (до Електронного кабінету підсистеми ЄСІТС «Електронний Суд»).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено та підписано: 30 липня 2024 року.

Суддя С.О. Хома