ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2024 р. Справа№ 910/5029/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Новосельцева О.Р.;

представників сторін

від позивача: Павлюк С.М.;

від відповідача: Ярошенко Д.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2024

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024

у справі № 910/5029/22 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Лавина»

про розірвання договору оренди від 05.07.2021 №А1038 та стягнення 415 465,87 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року Фізична особа - підприємець Сич Володимир Володимирович (далі - позивач, Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Лавина» (далі - відповідач, Товариство) про розірвання договору оренди від 05.07.2021 №А1038 та стягнення 415 465,87 грн.

Позовні вимоги мотивовані істотною зміною обставин. Крім того, позивач просив стягнути 415 465,87 грн (з яких 284 000 грн - забезпечувальний платіж за два останні місяці строку оренди приміщення в торговому центрі, що знаходиться за адресою: вул. Берковецька, буд. 6Д, м. Київ, та 131 465,11 грн - основна орендна плата, експлуатаційна орендна плата та маркетингова орендна плата за березень 2022 року), мотивуючи це справедливим розподілом між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням договору.

Короткий зміст рішень господарських судів та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 у справі №910/5029/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 у справі №910/5029/22 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 у справі №910/5029/22 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суд міста Києва.

Скасовуючи рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів у справі №910/5029/22 Верховий Суд зазначив, що:

- поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що встановлення істотної зміни обставин в контексті спірних правовідносин має значення для надання об`єктивної оцінки доводам позивача, враховуючи підставу позовних вимог;

- суди попередніх інстанцій: не здійснили дослідження умов договору з урахуванням наявності/відсутності обставин, що свідчили б про те, що сторона договору дійсно не може усунути обставини, які для неї істотно змінились; зосередившись виключно на доводах та доказах відповідача, не надали оцінку наявності/відсутності одночасно чотирьох умов, передбачених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, як обов`язкових для розірвання договору, а також належним чином не дослідили наявності обставин, на які посилається позивач, що може свідчити про існування зазначених у статті 652 вказаного Кодексу умов, у зв`язку з чим, суди неправильно застосували приписи цієї норми матеріального права;

- судами попередніх інстанцій не враховано, що наявність порушеного права особи, яка звертається з позовом за захистом прав та законних інтересів, оцінюється судом на момент звернення до суду з позовом про захист такого права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 у справі №910/5029/22 відмовлено у задоволенні позовних вимог фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Лавина» про розірвання договору оренди від 05.07.2021 №А1038 та стягнення 415 465,87 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовні вимоги суд вказав, що, як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо розірвання укладеного договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими, за доводами позивача, є повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України.

Також суд першої інстанції зазначив, що право Товариства на розірвання договору в односторонньому порядку прямо передбачене умовами договору (підпункту «j» пункту 27.1 договору).

Таким чином, відповідач реалізував своє право на розірвання договору в односторонньому порядку шляхом надіслання позивачу листа від 13.07.2022 вих. №13/07/22/1, в якому повідомив про дострокове розірвання договору та необхідність повернення приміщення в порядку, визначеному договором.

Відтак, суд пешої інстанції дійшов висновку, що укладений сторонами договір є розірваним достроково у односторонньому порядку з 01.08.2022 та є таким, що припинив свою дію у зв`язку із його розірванням, тому суд відмовив у задоволенні вимоги позивача про розірвання договору.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Товариства 415 465,87 грн, суд також відмовив у її задоволенні, оскільки вона є похідною від первісної вимоги про розірвання договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, ФОП Сич Володимир Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 123.05.2024 скасувати повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зауважує, що судом першої інстанції проігнаровано доводи позивача щодо істотної зміни обставин, що передбачено ст. 652 ЦК України, які, на думку апелянта, є підставою для розірвання договору.

Також апеллянт зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовані положення ст. 188 ГК України. Зокрема, позивач вважає, що законодавством не передбачено можливості встановлення у договорі умови, за якою одна із сторін може в односторонньому порядку розірвати договір.

Крім того, на думку апелянта, судом залишено поза увагою вимоги суду касаційної інстанції, що викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2023.

Скаржник також вказує, що судом першої інстанції безпідставно не враховано клопотання позивача про зменшення суми витрат на правову допомогу, оскільки судом не взято до уваги, що жодної додаткової роботи, крім представництва сторони у судових засіданнях, відповідачу не надано. При цьому, позиція відповідача не змінена, тому, на його думку, заявлена вартість правової допомоги є надмірною і необґрунтованою.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, ТОВ «ТРЦ Лавина» у своєму відзиві, наданому до суду 10.06.2024, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Відповідач вказує, умовами договору оренди передбачено право відповідача на розірвання його в односторонньому порядку, тому він скористався цим правом у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позивачем. З огляду на те, що договір оренди, який позивач просить розірвати, станом на сьогоднішній день, припинений (розірваний), тому у суду немає жодних правових підстав для його розірвання та розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Також відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності всіх істотніх умов, визначених у ч.2 ст. 652 ЦК України.

Крім того, відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу зазначається, що ТОВ «ТРЦ «Лавина» очікує понести судові витрати, документи на підтвердження, яких будуть надані у порядку, передбаченому ГПК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2024 справу № 910/5029/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 та призначено розгляд справи на 24.06.2024.

У судовому засіданні 24.06.2024 оголошено перерву у розгляді справи № 910/5029/22 до 29.07.2024.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 24.06.2024 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 123.05.2024 скасувати повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 24.06.2024 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з причин, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 05.07.2021 між ФОП Сичом В.В. (орендар) та ТОВ «ТРЦ Лавина» (орендодавець) укладено договір оренди № А1038 (далі-договір), за умовами якого:

- маркетингові витрати - це витрати, які несе орендодавець у зв`язку з забезпеченням реклами та промоції торгового центру; такі витрати визначаються на розсуд орендодавця (пункт 1.1 договору);

- експлуатаційні витрати (експлуатаційні витрати орендодавця) - це витрати, які несе орендодавець у зв`язку з забезпеченням торгового центру та земельної ділянки (в тому числі, площ загального користування) послугами, необхідними для забезпечення функціонування торгового центру, а також інші витрати (в тому числі, податки, збори та ніші обов`язкові платежі), які орендодавець повинен сплачувати у зв`язку з утриманням (володінням) земельної ділянки та торгового центру, в тому числі витрати, пов`язані з проведенням поточного та капітального ремонту, витрати щодо утримання та обслуговування інженерних мереж тощо (пункт 1.2 договору);

- приміщення - частина торгового центру, площа та поверх якого вказано в додатку №1 (пункт 4), яка може бути не обмежена або не повністю обмежена стінами (перегородками), план розміщення приміщення в межах торгового центру зазначено в додатку № 2 до договору оренди. На дату укладення договору оренди відповідно до даних орендодавця вартість приміщення з урахуванням індексації дорівнює балансовій вартості приміщення та складає суму, вказану в додатку № 1 (пункт 6) (пункт 1.9 договору);

- цільове призначення - використання орендарем приміщення з метою розміщення та функціонування в ньому магазину з продажу товарів та/або надання послуг, вказаних в додатку №1 (пункт 2) до договору, та з використанням при цьому зазначеної у вказаному додатку та пункті торговельної марки (в тому числі на вивісці) (пункт 1.17 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору орендодавець зобов`язується передати у строкове платне користування орендарю приміщення, а орендар зобов`язаний прийняти приміщення в строкове користування, сплачувати орендодавцю обумовлені договором платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що орендар зобов`язаний використовувати приміщення виключно за цільовим призначенням; вичерпний перелік видів діяльності та торговельних марок, під якими орендар має право здійснювати діяльність у приміщенні, а також назва вивіски орендаря визначені в додатку №1 (пункти 2, 3); використання орендарем приміщення за цільовим призначенням є істотним обов`язком орендаря за договором.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, державної реєстрації (якщо така реєстрація вимагається відповідно до законодавства України) та діє до закінчення строку оренди; зобов`язання фінансового характеру (в тому числі ті, що стосуються сплати орендарем на користь орендодавця будь-яких платежів, штрафних санкцій, відшкодування шкоди, збитків) припиняються з моменту їх належного виконання, незалежно від припинення дії договору (у тому числі дострокового) (пункт 3.1 договору).

Згідно з п.3.2. договору, строк оренди зазначено у додатку №1 (пункт 7); строк оренди починає обчислюватися з передачі орендодавцем орендарю приміщення в орендне користування згідно з договором або в день, коли орендар зобов`язаний прийняти приміщення; строк оренди достроково закінчується в тому випадку, якщо договір достроково припинить свою дію відповідно до положень договору або законодавства України.

Орендар набуває право використовувати приміщення за цільовим призначенням в день початку строку оренди (пункт 4.1 договору).

Якщо інше не погоджене сторонами, орендодавець передає орендарю приміщення після закінчення робіт орендаря у стані, що враховує роботи орендаря (пункт 4.2 договору).

Будь-яка передача приміщення сторонами (в орендне користування та з орендного користування) повинна оформлюватися сторонами відповідним актом приймання-передачі приміщення; акт приймання-передачі приміщення в орендне користування орендарю підписується не пізніше наступного дня після закінчення строку виконання робіт орендаря; в тому випадку, якщо сторони не підпишуть акт приймання-передачі приміщення з вини орендодавця, на орендаря не можуть бути покладені штрафні санкції (пункт 4.4 договору).

Відповідно до п.9.1 договору після закінчення строку оренди (в тому числі дострокового припинення договору) не пізніше як в останній день строку оренди орендар зобов`язаний повернути орендодавцю приміщення та ключі від вхідних груп та інших дверей приміщення у справному стані згідно з технічними паспортами на приміщення та іншою технічною документацією щодо приміщення.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що з моменту передачі орендарю приміщення орендар зобов`язаний сплачувати на користь орендодавця орендну плату та інші платежі, які передбачені договором.

Орендна плата, яку орендар зобов`язаний щомісячно сплачувати орендодавцю складається з таких частин: основна орендна плата; експлуатаційна орендна плата; маркетингова орендна плата; плата з обороту; орендар сплачує окремими платежами кожну із частин орендної плати (окремо основну орендну плату, експлуатаційну орендну плату, маркетингову орендну плату, плату з обороту) (пункт 10.2 договору).

У пункті 10.3 договору сторони домовилися, що будь-які та всі положення договору, що стосуються визначення орендної плати та будь-яких інших платежів, які орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю, є істотною умовою договору та, відповідно, порушення будь-якого із таких положень договору є істотним порушенням.

Пунктом 13.1 договору встановлено, що орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю основну орендну плату, експлуатаційну орендну плату, маркетингову орендну плату щомісячно різними платежами в строки, визначені у додатку №1 (пункт 15); орендодавець має право встановити різні банківські рахунки для окремих частин орендної плати; орендар зобов`язаний щомісячно сплачувати орендодавцю плату з обороту в строки, визначені у додатку №1 (пункт 16).

У разі наявності у орендаря на день здійснення платежів заборгованості за будь-якими платежами за договором за попередні періоди, орендодавець має право зарахувати здійснену оплату в рахунок існуючої заборгованості (повністю або частково) (пункт 13.11 договору).

Відповідно до п. 16.4 договору, впродовж строку, зазначеного в додатку №1 (пункт 22), орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю на банківський рахунок, вказаний у договорі, або банківський рахунок, зазначений у відповідному рахунку орендодавця (якщо орендодавець направить такий рахунок орендареві), платіж як забезпечення виконання орендарем його обов`язків за договором у сумі, визначеній у додатку №1 (пункт 21) (далі - забезпечувальний платіж).

Сума забезпечувального платежу зараховується в рахунок орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної плати та маркетингової орендної плати) за місяці оренди приміщення, які вказані в додатку №1 (пункт 21); у випадку, якщо сплаченої суми забезпечувального платежу буде недостатньо для здійснення таких зарахувань, враховуючи розмір орендної плати на той час, орендар повинен здійснити доплату протягом 5 (п`яти) календарних днів після отримання рахунка орендодавця; у разі, якщо сплачена орендарем сума забезпечувального платежу перевищуватиме розмір орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати), залишок сплаченої суми забезпечувального платежу підлягає поверненню орендодавцем на вимогу орендаря; за закінчення строку дії договору після проведення сторонами всіх взаєморозрахунків, сторони зобов`язуються протягом 20 календарних днів від дати закінчення строку договору підписати акт звіряння взаємних розрахунків; в тому випадку, якщо у орендодавця залишилася кредиторська заборгованість перед орендарем, орендодавець зобов`язується на підставі підписаного акта звіряння взаємних розрахунків та письмової вимоги орендаря повернути таку заборгованість протягом 30 календарних днів від дати отримання такої вимоги від орендаря (пункт 16.5 договору).

Пунктом 16.6 договору передбачено, що протягом всього строку дії договору сума забезпечувального платежу має дорівнювати розміру орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної плати та маркетингової орендної плати) за місяці оренди, які зазначені в додатку №1 (пункт 21); вказане, зокрема, означає, що якщо у будь-який час впродовж строку дії договору оренди сума забезпечувального платежу виявиться меншою, ніж розмір орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за місяці оренди, які зазначені в додатку №1 (пункт 21) (наприклад, якщо орендна плата збільшуватимуться або індексуватимуться), орендар зобов`язаний на вимогу орендодавця доплатити відповідні суми таким чином, щоб сума забезпечувального платежу дорівнювала розміру орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за місяці оренди, які вказані в додатку №1 (пункт 21).

У пункті 16.7 договору сторони домовилися, що у випадку невиконання (прострочення) орендарем будь-якого із його обов`язків за договором, пов`язаним із здійсненням на користь орендодавця будь-яких платежів (в тому числі, орендної плати, сплати будь-яких штрафних санкцій, відшкодування збитків тощо), орендодавець має право погасити таку заборгованість орендаря за рахунок забезпечувального платежу; в такому випадку орендар зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання повідомлення від орендодавця про погашення заборгованості орендаря за рахунок забезпечувального платежу поповнити суму забезпечувального платежу таким чином, щоб вона не була меншою за суму орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за місяці оренди, які зазначені в додатку №1 (пункт 21).

У тому випадку, якщо орендар не виконує будь-який із своїх обов`язків за договором орендодавець має право виконати такий обов`язок самостійно за рахунок забезпечувального платежу (пункт 16.8 договору).

У випадку розірвання та/або припинення дії договору оренди з вини орендаря (в тому числі у випадку дострокового припинення (розірвання) в односторонньому порядку зі сторони орендодавця, у зв`язку з порушенням орендарем договору) забезпечувальний платіж не повертається орендарю та залишається у орендодавця (пункт 16.9 договору);

Відповідно до п.16.10 договору, орендодавець має право використовувати забезпечувальний платіж після припинення договору у разі порушення будь-яких обов`язків орендаря.

У пункті 27.1. договору сторони домовилися, що орендодавець має право припинити дію договору (розірвати договір в односторонньому порядку), надіславши про це орендарю повідомлення не менше як за 20 (двадцять) календарних днів в кожному із таких випадків:

а) орендар використовує приміщення всупереч цільовому призначенню відповідно до умов договору та таке порушення не усунуте протягом 5 (п`яти) календарних днів після надіслання орендодавцем повідомлення про це;

b) орендар двічі протягом календарного року більш ніж на десять (10) календарних днів поспіль затримує виконання грошових зобов`язань згідно з договором та таке порушення не усунуте протягом 5 (п`яти) календарних днів після надіслання орендодавцем повідомлення про це;

c) орендар прострочить прийняття приміщення або початок використання приміщення за цільовим призначенням більш як на 10 (десять) календарних днів, якщо в цьому будуть відсутні винні дії орендодавця;

d) орендар прострочив сплату будь-якого свого платежу за договором більш як на 15 (п`ятнадцять) календарних днів та таке порушення не усунуте протягом 5 (п`яти) днів після надіслання орендодавцем повідомлення про це;

e) проти орендаря подано заяву про банкрутство і судовий орган ухвалив рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство орендаря;

f) орендар передає в суборенду або передає володіння приміщенням (на будь-яких підставах), або його частину третій особі без письмового дозволу орендодавця;

g) орендар передає свої права та/або обов`язки за договором третій особі без і попередньої письмової згоди орендодавця;

h) орендар позбавляється права на використання торговельної марки або логотипу, вказаного у договорі;

i) припинять дію або стануть недійсними (нечинними) будь-які дозволи, ліцензії, патенти тощо, які необхідно мати орендарю для використання приміщення за цільовим призначенням та таке порушення не усунуте протягом 5 (п`яти) календарних днів після надіслання орендодавцем повідомлення про це;

j) орендар призупиняє або перериває комерційну діяльність у приміщенні більш як на два календарні дні (крім випадків, коли це відбувається за вимогою орендодавця, або вимогою контролюючих органів) та не відновлює таку діяльність протягом 5 (п`яти) календарних днів після надіслання орендодавцем повідомлення про це;

k) орендар більш ніж два рази прострочить більш як на 30 (тридцять) календарних днів надання орендодавцеві щомісячного звіту про товарообіг або щорічного звіту про товарообіг;

l) орендар більш як два рази надасть орендодавцеві недостовірні відомості щодо товарообігу;

m) орендар більш як на 20 днів прострочить підписання протоколу допуску або початок виконання робіт орендаря;

n) у разі виникнення будь-яких інших обставин, визначених - як такі, що припиняють дію договору згідно з іншими положеннями договору або законодавства України.

Відповідно до п.27.2 договору орендар може припинити дію договору, якщо орендодавець своїми власними діями або бездіяльністю суттєво порушує свої зобов`язання за договором, через що приміщення стають непридатними для використання; такий факт має підтверджуватися незалежним експертом, обраним разом орендодавцем та орендарем; сторони домовились, що в контексті даного пункту приміщення вважається непридатним для використання, якщо його стан не дозволяє орендарю використовувати його за цільовим призначенням впродовж понад 1 (одного) місяця та орендодавець не виправляє це становище навіть впродовж додаткового максимального строку тривалістю 30 (тридцять) календарних днів після письмового повідомлення орендаря про виконання наведеного.

Згідно з пунктом 27.3 договору, зі спливом одного року строку оренди орендодавець має право розірвати Договір в односторонньому порядку, незалежно від причин та обставин, надіславши про це повідомлення орендарю не менше як за 6 (шість) місяців до дати розірвання зі спливу одного року строку оренди; при цьому Договір вважається розірваним на 181 день з дати надіслання орендодавцем відповідного повідомлення; в такому випадку у зв`язку з таким розірванням будь-які штрафні санкції до орендодавця не можуть застосовуватися.

Пунктом 27.4 договору передбачено, що у випадку несплати орендарем у повному обсязі грошових зобов`язань за договором строком 2 (два) календарні місяці поспіль, орендодавець має право розірвати договір, письмово попередивши про це орендаря за 10 календарних днів; якщо орендодавець не попередив письмово орендаря договір вважається чинним.

Припинення дії договору (в тому числі, дострокове припинення) не звільняє орендаря від сплати належних з нього платежів, а також не звільняє сторін від відповідальності за порушення, які мали місце до припинення дії договору (пункт 27.5 договору).

У пункті 30.3 договору сторони узгодили, що обставини непереборної сили розуміються як всі несподівані події, незалежні від волі сторони, що посилається на обставини непереборної сили, включаючи, без обмеження такі: повені, адміністративні постанови, не спричинені недбалістю сторін, пожежі, природні катастрофи, страйки, воєнні дії, подання літака, повідомлення про мінування; обставини непереборної сили не включатимуть фінансову неспроможність сторін; існування обставин непереборної сили та їх характер підтверджується письмовою довідкою Торгово-промислової палати України або документами інших уповноважених органів.

Додатком №1 до договору сторони погодили:

- цільове призначення приміщення (стаття 1, пункт 1.17) - для торгівлі біжутерією, окулярами, сумками, клатчами, гаманцями, кепками, шапками, шарфами, рукавичками;

- назва (торговельна марка), яка вказується на вивісці орендаря (стаття 2, пункт 2.2) - All In accessories;

- площа приміщення та поверх в межах торгового центру (стаття 1, пункт 1.9) - 47,75 кв.м торгового центру на 1 (першому) поверсі торгового центру, лот А1038 (відповідно до плану, наведеного в додатку №2);

- строк оренди (стаття 3, пункт 3.2) - 35 місяців;

- ставка основної орендної плати (стаття 10, пункт 10.4) - 1 918,85 грн, що еквівалентно 70 доларам США згідно з офіційним курсом на дату укладення договору (без ПДВ);

- показник індексу 0 (індексація основної орендної плати) (стаття 10, пункт 10.4) - 1,05 на другий рік оренди, 1,1025 на третій рік оренди;

- ставка експлуатаційної орендної плати (стаття 10, пункт 10.5) - 219,30 грн, що еквівалентно 8 доларам США відповідно до офіційного курсу на дату укладення договору (без ПДВ);

- показник Індексу Е (індексація експлуатаційної орендної плати) (стаття 10, пункт 10.5) - 1,05 на другий рік оренди, 1,1025 на третій рік оренди;

- ставка маркетингової орендної плати (стаття 10, пункт 10.6) - 109,65 грн, що еквівалентно 4 доларам США згідно з офіційним курсом на дату укладення договору (без ПДВ); показник Індексу М (індексація маркетингової орендної плати) (стаття 10, пункт 10.6) - 1,05 на другий рік оренди, 1,1025 на третій рік-оренди; відсоток з товарообігу (для розрахунку плати з обороту) (стаття 11, пункт 11.2) - 15%;

- строк сплати основної орендної плати, експлуатаційної орендної плати, маркетингової орендної плати (стаття 13, пункт 13.1) - до 15 (п`ятнадцятого) числа відповідного місяця, який передує оплачуваному; строки сплати плати з обороту (стаття 13, пункт 13.1) - до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за оплачуваним;

- строки компенсації комунальних послуг (стаття 17, пункт 17.6) - до 10 (десятого) числа наступного місяця за оплачуваний місяць (попередній) на підставі рахунка орендодавця, який надається орендареві протягом п`яти робочих днів з початку наступного місяця; забезпечувальний платіж (стаття 16, пункт 16.4) - 236 667,30 грн, ПДВ - 47 333,46 грн, всього з урахуванням ПДВ - 284 000,76 грн, але не менше гривневого еквіваленту 8 633,68 доларів США відповідно до офіційного курсу на дату укладення договору (без ПДВ) та дорівнює розміру орендної плати за 2 (два) останні місяці оренди відповідно до договору оренди. На вимогу орендодавця (надіслання таких вимог є правом орендодавця) орендар зобов`язаний протягом 5 робочих днів, якщо інший строк не погоджений сторонами, сплачувати (поповнювати) забезпечувальний платіж таким чином, щоб його розмір згідно з офіційним курсом станом на дату надіслання орендодавцем такої вимоги (рахунку) дорівнював сумі в гривнях, яка є еквівалентом вказаної суми в доларах США;

- строк сплати забезпечувального платежу (стаття 16, пункт 16.4) - протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту укладення договору оренди.

На виконання умов договору позивачем було сплачено на користь відповідача згідно з рахунком від 05.07.2021 №6355 забезпечувальний платіж у сумі 284 000,76 грн, що підтверджується квитанцією від 14.07.2021 №0.0..1.

Також позивачем на користь Товариства відповідно до рахунка від 10.02.2022 №1424 здійснено сплату оренди за березень 2022 року у сумі 131 465,11 грн, що підтверджується квитанцією від 16.02.2022 №0.0..1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відбулася істотна зміна обставин, у зв`язку з чим, 11.04.2022 ФОП Сич В.В. звернувся до відповідача з листом від 08.04.2022 №б/н, у якому просив розірвати договір, оскільки обставини змінились настільки, що якби позивач міг це передбачити, він не уклав би договір.

До листа ФОП Сич В.В. додав підписаний ним додатковий договір про розірвання договору. Також, у листі позивач просив повернути кошти у загальній сумі 415 465,87 грн, з яких 284 000,76 грн - забезпечувальний платіж та 131 465,11 грн - орендна плата за березень 2022 року.

Відповідач надіслав позивачу відповідь від 02.06.2022 вих. №02/06/22/3, у якому повідомив про відсутність підстав для дострокового розірвання договору.

Листом від 23.06.2022 №23/06/22/1 відповідач вимагав у підприємця терміново відкрити приміщення для відвідувачів.

13.07.2022 Товариство надіслало позивачу лист вих.№13/07/22/2, в якому повідомило про наявну заборгованість за оренду приміщення з квітня 2022 року. Також, в листі відповідачем запропоновано позивачу зарахувати сплачений забезпечувальний платіж в рахунок погашення заборгованості та з врахування ситуації в країні не нараховувати основну орендну плату з 24.02.2022 по 09.05.2022 за умови підписання додаткового договору.

Також, 13.07.2022 відповідач надіслав позивачу лист вих.№13/07/22/1 про розірвання договору на підставі підпункту «j» пункту 27.1 договору з 01.08.2022. На підтвердження надіслання листа Товариство надало копії опису вкладення в цінний лист та поштову накладну №810.

Звертаючись з позовною заявою, позивач зазначив, що обставинами, які, за твердженням позивача, є підставою для розірвання договору є те, що з кінця лютого 2022 року фактично правовідносини припинено, всі речі вивезено з орендованого приміщення, оскільки приміщення перебувало у стані не придатному для його використання, будівля торгівельного центру не працювала, що є істотною зміною обставин та згідно з приписами статті 652 ЦК України.

Крім того, позивач вважає, що у даному випадку наслідками розірвання договору, про які просить підприємець, є стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів у загальній сумі 415 465,87 грн (284 000,76 грн (забезпечувальний платіж) та 131 465,11 грн (орендна плата за березень 2022 року).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 509 ЦК України, статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Нормами статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Приписами частини першої статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частин першої, п`ятої і шостої статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок укладення, зміни та розірвання договору - це нормативно закріплені взаємні дії сторін, спрямовані відповідно на встановлення господарсько-договірних відносин і визначення змісту договірного зобов`язання, їх зміну або припинення.

Як передбачено ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як визначено приписами статей 651, 654 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Причиною спору у даній справі стало питання про розірвання договору на підставі ст.652 ЦК України та забезпечувального платежу і орендної плати за березень 2022 року.

Так, частинами 1 та 2 статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.

Поняття «істотна зміна обставин» є оціночним. Критерії визначення цього поняття закріплені в абзаці другому частини першої статті 652 ЦК України, яка визначає, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За відсутності істотної зміни обставин, тобто за незначної зміни обставин або за виникнення ускладнень у виконанні, які сторони могли розумно передбачити, договір відповідно до положень статті 652 ЦК України не підлягає розірванню, як за згодою сторін, так і за рішенням суду.

Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте, під час виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникає під час виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору.

Отже, за загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, що відповідає свободі договору. При цьому, можливість розірвання договору може бути обмежена, а саме у випадку, коли інше передбачено договором або випливає із суті зобов`язання.

Водночас, договір, у разі істотної зміни обставин, може бути розірваним не лише за згодою сторін, а і на підставі рішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились. У такому разі суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити факт зміни істотної обставини, за наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Наведені висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.12.2021 зі справи №925/81/21.

Застосування статті 652 ЦК України є відображенням у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Існування одночасно чотирьох умов, що відповідно до частини 2 статті 652 ЦК України є необхідними для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання договору, вимагає з`ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Так, першою умовою - є умова про те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Відповідно до даної умови, події, що нібито викликали ускладнення у виконанні договору і які можна назвати "істотною зміною обставин" повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні після укладення договору. Названа умова є відсутньою якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні договору сторона, знала про ці події і могла прийняти їх до уваги в момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, які і створили ускладнення, або іншими словами "істотну зміну обставин", створюють неможливість для сторони, яка заінтересована розірвати договір, покладатися на ускладнення (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/5110/17, від 23.07.2019 у справі № 910/13249/17).

Як вже встановлено вище, укладаючи договір оренди, позивач погодився на його умови, строк, розмір та порядок оплати, а також підстави для його припинення, внаслідок закічення його строку або дострокового розірвання згідно умов договору.

Як вбачається з договору оренди, сторони при його укладенні передбачили обставини непереборної сили (п.30.3 договору). Серед вказаних обставин, сторони, зокрема, визначили таку обставину як військові дії.

Таким чином, під час укладання договору оренди, сторони передбачали можливість початку військових дій та визначили цю обставину підставою для звільнення сторін від відповідальності у разі затримки виконання чи невиконання договору.

Так, з п. 30.3. договору оренди вбачається, що позивач усвідомлював можливість настання таких обставин, але погодив всі істотні умови договору та підписавши договір прийняв на себе ризик настання таких обставин.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що оголошення військового стану в країні, фінансова криза та суттєва зміна кон`юнктури ринку стосується обох договірних сторін. Зазначені обставини мають загальний характер, є комерційними ризиками сторін та у повній мірі стосуються обох сторін договору, а тому не можуть бути віднесені до обставин: якими сторони керувалися при укладенні спірного договору і виходили, що вони не настануть; у зв`язку з якими виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, позивачем не доведено те, що на дату укладання договору він виходив з того, що воєнні дії не настануть, а отже, така зміна обставин могла настати, що виключає застосування п. 1 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Друга умова, яка є необхідною для встановлення підстав розірвання договору, відповідно до частини 2 статті 652 ЦК України, це є умова про те, що зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися. Отже, для належного обґрунтування вказаної умови суду знову ж таки необхідно було належним чином проаналізувати умови укладеного сторонами договору та встановити належним чином обставини, що свідчили б про те, що сторона договору дійсно не може усунути обставини, які для неї істотно змінились.

Враховуючи те, що договір оренди позивачем укладений з метою проведення в приміщенні комерційної діяльності, то основним чинником даних правовідносин є комерційна вигода сторін у проведенні господарської діяльності.

Так, на обґрунтування наявності умов, визначених ст. 652 ЦК України позивач має надати суду докази того, що проведення комерційної діяльності в конкретному приміщенні є збитковим. Зокрема, надати докази з яких можна дослідити співвідношення витрат та прибутку позивача отриманого в магазині, що розташований в орендованому приміщенні. При цьому, для того, щоб довести наявність умови, що визначена в п. 2 ч. 2 ст. 652 ЦК України, позивач також має надати суду докази того, що він вчинив дії для усунення таких причин збитковості.

В той же час, позивач не звертався до відповідача з пропозиціями внесення змін до договору або з проханням зменшити розмір оренди.

Більш того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач сам пропонував позивачу канікули щодо нарахування орендної плати, але останній вимовився.

Розірвання договору оренди ініційовано позивачем після того, як його було повідомлено про відкриття 10.05.2022 торгового центру, до того часу позивач взагалі не здійснював комерційну діяльність в орендованому приміщенні після введення воєнного стану та позивачем на виконання вимог п. 2 ч. 2 ст. 652 ЦК України не було здійснено жодних дій для усунення обставин, на які він посилається.

Третьою і четвертою необхідними умовами для розірвання договору, визначеними у частині 2 статті 652 ЦК України, є те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору та, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Щодо даних умов, колегія суддів зазначає, що випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин необов`язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може слідувати із самого характеру та змісту зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 року у справі № 910/13249/17.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до ст. 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема самостійного формування підприємцем програми діяльності, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Суб`єкти господарювання укладають договори на різних, погоджених між ними умовах. Суб`єкти господарської діяльності здійснюють господарську діяльність на власний ризик, самостійно обирають способи поведінки з контрагентами, способи проведення та оформлення господарських операцій тощо.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У разі здійснення підприємницької діяльності особа (у даному випадку, позивач) має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок, щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення чи утримання від таких дій (аналогічна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).

Отже, фактично позивач здійснюючи господарську діяльність приймає як сприятливі наслідки такої господарської діяльності так і несприятливі, а тому, підписуючи договір позивач має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій.

Таким чином, відсутність у позивача прибутку внаслідок відтоку людей закордон не є порушенням співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки ризики від такої підприємницької діяльності позивача, зокрема ненадходження коштів від та діяльності або надходження у розмірі меншому, ніж розраховувалось покладаються виключно на нього.

Також, колегія суддів звертає увагу, що передбачаючи у договорі оренди підстави його припинення, які обмежуються закінченням строку, на який його було укладено, або достроковим розірванням лише у випадках встановлених договором та звільнення від відповідальності за невчасне виконання зобов`язання при настанні форс-мажорних обставин, сторони шляхом вільного волевиявлення приймали на себе ризик настання обставин, що унеможливлять виконання ним взятих на себе зобов`язань.

При цьому, обставини зміни економічної ситуації в країні є комерційними ризиками сторін договору та не є істотною зміною обставин у розумінні ч. 1 cт. 652 Цивільного кодексу України та не можуть бути підставами для розірвання договору, що узгоджується з висновком Верховного Суду щодо застосування вказаної норми, викладеного у постановах від 04.04.2018 у справі №910/4590/17, від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15.

Крім того, позивач підписуючи договір оренди погодився на оплату забезпечувального платежу, який був здійснений на випадок невиконання (прострочення) позивачем будь-якого із його обов`язків за договором оренди, пов`язаних із здійсненням на користь відповідача будь-яких платежів, що підтверджує той факт, що позивач приймав на себе ризик настання обставин, що унеможливлять виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Таким чином, наведені позивачем підстави для розірвання договору за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов' язань позивачем за договором, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності, а тому не можуть послугувати підставою для розірвання договору.

Враховуючи суть підприємництва та принципи підприємницької діяльності, що будується, зокрема на засадах власного комерційного ризику, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на суттєві зміни ведення господарської діяльності, інфляційні процеси та інші наслідки введення на території України воєнного стану не свідчать про одночасну наявність умов, за яких згідно з ст. 652 Цивільного кодексу України, укладений між сторонами договір може бути розірваний за рішенням суду.

Відтак, вищенаведені обставини також виключають наявність третьої та четвертої необхідної умови, визначеної у ч. 2 ст.652 Цивільного кодексу України, які необхідні для розірвання договору.

З огляду на викладене вище, колегією суддів не встановлено всіх обставин для розірвання договору на підставі ст.652 Цивільного кодексу України, а позивачем не доведено наявності всіх чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо розірвання укладеного договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими, за доводами позивача, є повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України.

Так, позивачем було надіслано відповідачу лист від 08.04.2022 №б/н, в якому позивач просив підписати додаткову угоду про розірвання договору, оскільки фактично правовідносини за договором припинено з 25.02.2022, частина речей вивезені з приміщення, будівля торгового центру не працює з моменту повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, з огляду на що позивач не може здійснювати свою господарську діяльність, а тому орендодавець не виконує свої зобов`язання за Договором через зміну істотних обставин.

Відповідач листом від 02.06.2022 вих. №02/06/22/3 повідомив позивача про те, що: договором не передбачено можливості його дострокового розірвання в односторонньому порядку на вимог орендаря; вивезення частини речей з орендованого приміщення ніяким чином не свідчить ні про припинення використання приміщення зі цільовим призначенням, ані про припинення договору; підтвердженням припинення є виключно підписання акта приймання-повернення приміщення, що підтверджує передачу приміщення орендарем та приймання приміщення орендодавцем; відповідачем було докладено максимум зусиль для відновлення роботи ТРЦ; на даний час ТРЦ працює та магазини орендарів відкриті для відвідувачів; відтак, підстав для дострокового розірвання договору немає.

Судом першої інстанції встановлено, що за умовами пункту 27.1 договору орендодавець має право припинити дію договору (розірвати договір в односторонньому порядку), надіславши про це орендарю повідомлення не менше як за 20 (двадцять) календарних днів в кожному, зокрема, з випадків визначениху підпункті j) орендар призупиняє або перериває комерційну діяльність у приміщенні більш як на два календарні дні (крім випадків, коли це відбувається за вимогою орендодавця, або вимогою контролюючих органів) та не відновлює таку діяльність протягом 5 (п`яти) календарних днів після надіслання орендодавцем повідомлення про це.

Відповідно до пункту 27.2 договору орендар може припинити дію договору, якщо орендодавець своїми власними діями або бездіяльністю суттєво порушує свої зобов`язання за договором, через що приміщення стають непридатними для використання. Такий факт має підтверджуватися незалежним експертом, обраним разом орендодавцем та орендарем.

Сторони домовились, що в контексті даного пункту приміщення вважається непридатним для використання, якщо його стан не дозволяє орендарю використовувати його за цільовим призначенням впродовж понад 1 (одного) місяця та орендодавець не виправляє це становище навіть впродовж додаткового максимального строку тривалістю 30 (тридцять) календарних днів після письмового повідомлення орендаря про виконання наведеного.

Згідно з пунктом 27.3 договору зі спливом одного року строку оренди орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, незалежно від причин та обставин, надіславши про це повідомлення орендарю не менше як за 6 (шість) місяців до дати розірвання зі спливу одного року строку оренди. При цьому договір вважається розірваним на 181 день з дати надіслання орендодавцем відповідного повідомлення; в такому випадку у зв`язку з таким розірванням будь-які штрафні санкції до орендодавця не можуть застосовуватися.

Пунктом 27.4 договору передбачено, що у випадку несплати орендарем у повному обсязі грошових зобов`язань за договором строком 2 (два) календарні місяці поспіль, орендодавець має право розірвати договір, письмово попередивши про це орендаря за 10 календарних днів. Якщо орендодавець не попередив письмово орендаря договір вважається чинним.

З наведеного вбачається, що умовами договору передбачено єдину підставу для дострокового розірвання договору за ініціативою орендаря, у разі коли орендоване приміщення стає непридатним для використання у зв`язку із діями або бездіяльністю відповідача.

Водночас, враховуючи умови пункту 27.2 договору, непридатне для використання приміщення має підтверджуватися незалежним експертом, обраним разом орендодавцем та орендарем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, висновку експерта щодо стану приміщення або інших доказів вчинення дій сторонами стосовно визначення стану приміщення позивачем суду не подано.

Крім того, умовами договору не передбачено такої правової підстави для дострокового розірвання договору як самовільне звільнення позивачем орендованого приміщення.

Таким чином, у випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

13.07.2022 відповідач надіслав на адресу позивача лист №13/07/22/2, в якому повідомив про наявну заборгованість за оренду приміщення з квітня 2022 року, а також запропонував позивачу зарахувати сплачений забезпечувальний платіж в рахунок погашення заборгованості та з урахуванням ситуації в країні не нараховувати основну орендну плату з 24.02.2022 по 09.05.2022 за умови підписання додаткового договору.

Разом з цим, 13.07.2022 відповідач надіслав позивачу лист №13/07/22/1 про розірвання договору на підставі підпункту «j» пункту 27.1 договору з 01.08.2022. Надіслання вказаного листа підтверджується копією опису вкладення у цінний лист та поштовою накладною №810.

Право Товариства на розірвання договору в односторонньому порядку прямо передбачене умовами договору.

Таким чином, відповідач реалізував своє право на розірвання договору в односторонньому порядку шляхом надіслання позивачу листа від 13.07.2022 вих. №13/07/22/1, в якому повідомив про дострокове розірвання договору та необхідність повернення приміщення в порядку, визначеному договором.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що укладений сторонами договір є розірваним достроково у односторонньому порядку з 01.08.2022.

Отже, станом на день розгляду даної справи договір є таким, що припинив свою дію у зв`язку із його розірванням, а тому вимога позивача про розірвання договору задоволенню не підлягає.

Також, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 415 465,87 грн та відмовив у її задоволенні, оскільки вона є похідною від первісної вимоги про розірвання договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п.16.9 договору передбачено, що у випадку розірвання та/ або припинення дії договору оренди з вини орендаря (у тому числі у випадку дострокового припинення (розірвання) в односторонньому порядку зі сторони орендодавця, у зв`язку з порушенням орендарем договору) забезпечувальний платіж не повертається орендарю та залишається у орендодавця.

Таким чином, колегія суддів вважає, оскільки договір оренди є розірваним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 415 465,87 грн не можуть бути задоволені у силу п.16.9 договору.

На підтвердження своїх доводів позивач не подав жодних належних та допустимих доказів. Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Києва від 15.04.2024 у справі № 910/5029/22 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Також позивач не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням в апеляційній скарзі просив його скасувати.

Так, відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту статті 129 Господарського процесуального кодексу України випливає, що судові витрати підлягають відшкодуванню за умови надання стороною належних доказів, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 43 500, 00 грн надано: копію договору № 07/12-1 про надання правничої допомоги від 07.12.2020, укладеного ТОВ "ТРЦ Лавина" з Адвокатським об`єднанням «ЕФ ТІ ЛІГАЛ», замовлення № 1/2022 від 01.07.2022 на надання правничої допомоги на підставі договору № 07/12-1; копію акту №18-1/2021 від 25.07.2022 про надання правничої допомоги на підставі договору № 07/12-1 від 07.12.2020; копію акту №17-1/2021 від 28.10.2022; копію акту №1-1/2023 від 09.02.2023; копію платіжного доручення № 17755 від 04.08.2022 про оплату послуг у сумі 16 000,00 грн; копію платіжного доручення № 18254 від 11.11.2022 про оплату послуг у сумі 5 000,00 грн; копію платіжного доручення № 18866 від 10.02.2023 про оплату послуг у сумі 2 500,00 грн; копію платіжного доручення № 18865 від 10.02.2023 про оплату послуг у сумі 10 000,00 грн; копію акту № 3-1/2023 від 05.05.2023 про надання правничої допомоги на підставі договору №07/12-1 від 07.12.2020; копію акту № 6-1/2023 від 15.06.2023; копію платіжного доручення №20049 від 01.06.2023 про оплату послуг у сумі 7 500,00 грн; копію платіжного доручення №20183 від 16.06.2023 про оплату послуг у сумі 2 500,00 грн; копію акту №1-1/2024 від 16.04.2024; копію платіжної інструкції №22422 від 16.04.2024 про оплату послуг у сумі 12 500,00 грн.

Крім того, у матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1301170 від 04.05.2023 відповідачеві адвокатом Ярошенко Дмитром Валерійовичем (поданий разом з відзивом на апеляційну скаргу), а також договір №07/12-1 про надання правничої допомоги від 07.12.2020.

Так, 07.12.2020 між ТОВ «ТРЦ Лавина» з ТА Адвокатським об`єднанням «ЕФ ТІ ЛІГАЛ» укладено договір про надання правової допомоги (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець зобов`язується за завданням клієнта надавати за винагороду клієнту правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити вартість наданої виконавцем правничої допомоги та відшкодувати (за наявності) обґрунтовані та документально підтверджені фактичні витрати.

Пунктами 2.1. - 2.3. замовлення № 1/2022 від 01.07.2022 на надання правничої допомоги на підставі договору № 07/12-1 погоджено, що гонорар за надання правової допомоги в поза судовий час встановлюється у формі погодинної оплати за ставкою у розмірі 2 500,00 грн за годину роботи адвоката Адвокатського об`єднання та включає в себе оплату аналізу документів спору, збору доказів, пошук судової практики, формування правової позиції, консультації клієнта щодо розгляду справи, підготовку процесуальних документів.

Розмір гонорару за участь адвоката в кожному окремому судовому засіданні становить 2 500 грн.

Гонорар, зазначений в п. 2.1. та 2.2. цього замовлення, сплачується клієнтом протягом 10 (десяти) банківських днів з дати підписання сторонами акту надання правничої допомоги в порядку передбаченому договором.

Відповідно до акту №18-1/2021 від 25.07.2022 про надання правничої допомоги на підставі договору № 07/12-1 від 07.12.2020 ТОВ "ТРЦ Лавина" прийняло надану Адвокатським об`єднанням «ЕФ ТІ ЛІГАЛ» професійну правничу допомогу, а саме: ознайомлення з документами, що стосуються розгляду справи №910/5029/22 - 1 год., гонорар 2 500,00 грн, пошук судової практик та формування правової позиції у справі - 1 год., гонорар 2 500,00 грн, консультування клієнта та узгодження правової позиції у справі № 910/5029/22 - 24 хв., гонорар 1 000,00 грн, складання та подання відзиву на позовну заяву - 4 год., 10 000,00 грн.

Згідно з актом №1-1/2023 від 09.02.2023 про надання правничої допомоги на підставі договору № 07/12-1 від 07.12.2020 сторонами погоджено, що участь у судовому засідання 08.02.2022 у Господарському суді міста Києва у справі №910/5029/22 - 1 год., гонорар 2 500,00 грн.

За змістом акту №17-1/2021 від 28.10.2022 про надання правничої допомоги на підставі договору № 07/12-1 від 07.12.2020 вбачається, що сторонами погоджено, що участь у судовому засідання 29.08.2022 у Господарському суді міста Києва у справі №910/5029/22 - 1 год., 2 500,00 грн та участь у судовому засідання 04.10.2022 - 1 год., 2 500,00 грн.

Платіжними дорученнями № 17755 від 04.08.2022 про оплату послуг у сумі 16 000,00 грн; № 18254 від 11.11.2022 у сумі 5 000,00 грн; № 18866 від 10.02.2023 у сумі 2 500,00 грн; № 18865 від 10.02.2023 у сумі 10 000,00 грн підтверджується оплата за договором про надання правничої допомоги № 7/12-1 від 07.12.2020.

Також згідно з актом 3-1/2023 від 05.05.2023 про надання правничої допомоги на підставі договору №07/12-1 від 07.12.2020 клієнт прийняв надану виконавцем на підставі замовлення №1/2022 професійну правничу допомогу, а саме: ознайомлення з апеляційною скаргою, яка подана на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 у справі №910/5029/22, пошук судової практики, необхідної для формування правової позиції, формування правової позиції та узгодження її з клієнтом - 1 год., гонорар 2500,00 грн; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі №910/5029/22 - 2 год., гонорар 5000,00 грн.

Відповідно до акту 6-1/2023 від 15.06.2023 клієнт прийняв надану виконавцем на замовлення №1/2020 професійну правничу допомогу, а саме: участь в судовому засіданні, яке відбулось в Північному апеляційному господарському суді у справі №910/5029/22 - 1 год, гонорар 2500,00 грн.

Платіжними інструкціями № 20049 від 01.06.2023 про оплату послуг у сумі 7500,00 грн; № 20183 від 16.06.2023 у сумі 2 500,00 грн підтверджується оплата за договором про надання правничої допомоги № 7/12-1 від 07.12.2020.

Крім того, відповідно до акту 16.04.2024 №1-1/2024 клієнт прийняв надану виконавцем на замовлення №1/2020 професійну правничу допомогу, а саме: участь в судових засіданнях, які відбулись в Північному апеляційному господарському суді у справі №910/5029/22, а саме: 04.12.2023, 15.01.2024, 19.02.2024, .11.03.2024, 15.03.2024 - 5 год, гонорар 2500,00 грн за годину, усього на суму 12 500 грн.

Платіжною інструкцією № 20049 від 16.04.2024 про оплату послуг у сумі 12 500,00 грн підтверджується оплата за договором про надання правничої допомоги № 7/12-1 від 07.12.2020.

Також, в матеріалах справи міститься ордер серії АА №1301170 від 04.05.2023 на надання правничої (правової) допомоги відповідачеві адвокатом Ярошенко Дмитром Валерійовичем (поданий разом з відзивом на апеляційну скаргу).

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Обґрунтовуючи розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції відповідач посилався, зокрема ознайомлення з документами, що стосуються справи №910/5029/22, пошук судової практики та формування правової позиції у справі, консультування клієнта та узгодження правової позиції, складання та подання відзиву на позовну заяву, та вартість таких послуг вказав 16 000,00 грн.

Також відповідач посилався на ознайомлення з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 у справі №910/5029/22, пошук судової практики, необхідної для формування правової позиції, формування правової позиції та узгодження її з клієнтом, підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу та вартість таких послуг зазначив 7500,00 грн.

Колегія суддів зауважує, що зазначена вищі послуги охоплюються поданням позовної заяви, вивченням і аналізом позовних матеріалів, аналізом судової практики, консультуванням клієнта щодо перспектив захисту в суді першої та іапеляційної інстанцій.

Аналогічний висновок викладений у додатковій постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі 873/52/22.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відзив на позовну заяву викладений на 5 аркушах, стислого змісту, що, на переконання колегії суддів, не потребує значного часу на його виготовлення, а тому і вартість його у розмірі 10 000,00 грн є завищеною.

Крім того, колегія суддів зазначає, що є не зрозумілою така послуга, як участь у судовому засідання 29.08.2022 у Господарському суді міста Києва у справі №910/5029/22 - 1 год., 2 500,00 грн, оскільки такого судового засідання, у зазначену дату, взагалі не призначалось.

Поряд з цим, у доданих до заяви відповідача актах про надання правничої допомоги на підставі договору №07/12-1 від 07.12.2020 зазначено такі послуги, як участь у судових засіданнях та вказаний витрачений відповідачем загальний час - 8 год, вартістю 20 000, 00 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, тривалість судових засідань за участю адвоката Ярошенка Д.В. становить 2 год. 51 хв. (відповідно до протоколів судових засідань від 04.10.2022 - 5 хв., від 08.02.2023 - 42 хв., 14.06.2023 - 27 хв., 04.12.2023 - 7 хв., 15.01.2024 - 6 хв., від 19.02.2024 - 46 хв., від 11.03.2024 - 9 хв., 15.03.2024 - 9 хв).

Отже, колегією суддів під час оцінки обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу враховано кількість, обсяг та зміст підготованих адвокатом документів, а також участь представника відповідача в судових засіданнях, що, на думку колегії суддів, не відповідає критеріям співрозмірності та розумності.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, який є незначним, як і обсяг наданих послуг; доцільність та необхідність виконання даних робіт (надання послуг), а також враховуючи клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла до висновку, що розумною та співмірною є компенсація витрат відповідачу у розмірі 20 000,00 грн (складання відзиву на позовну заяву - 5000,00 грн; складання відзиву на апеляційну скаргу - 5000,00 грн; участь у судових засіданнях 10 000,00 грн).

В іншій частині заявлені витрати на професійну правничу допомогу у цій справі не відповідають критеріям їх реальності та розумності, а тому не підлягають задовленню.

Таким чином, додаткове рішення Господарського суду Київської області від 13.05.2024 у справі №910/5029/22 слід змінити, виклавши резолютивну частину додаткового рішення в редакції даної постанови.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом, ФОП Сичем В.В. не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга ФОП Сича В.В. на рішення Господарського суду Києва від 15.04.2024 у справі №910/5029/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Києва від 15.04.2024 у справі №910/5029/22 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції прийняте додаткове рішення за неповного з`ясування обставин справи, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/5029/22 слід змінити, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу до 20 000, 00 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви ТОВ «ТРЦ Лавина» про компенсацію здійсненних відповідачем витрат пов`язаних з розглядом справи № 910/5029/23, відмовити.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2024, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на ФОП Сича В.В. в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 у справі № 910/5029/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 у справі № 910/5029/22 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 задовольнити частково.

4. Додаткове рішення суду міста Києва від 13.05.2024 змінити, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Фізичної особи - підприємця Сича Володимира Володимировича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Лавина» (вул. Берковецька, буд. 6 Д, м. Київ, 04128; ідентифікаційний код 38537759) 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні іншої частини вимог заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Лавина» про компенсацію здійсненних відповідачем витрат пов`язаних з розглядом справи № 910/5029/22, відмовити».

5. Доручити Господарському суду м.Києва видати наказ на виконання даної постанови Північного апеляційного господарського суду.

6. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Фізичну особу - підприємця Сича Володимира Володимировича

7. Матеріали справи №910/5029/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 30.07.2024.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко