СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року м. Харків Справа №922/4910/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

від позивача Батіг В.В.,

від відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича (вх.№1075Х від 25.04.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/4910/23 (м. Харків, суддя Ємельянова О.О., повний текст рішення складено 08.04.2024)

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича, м. Харків,

про стягнення 237 507,18 грн, розірвання договору, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи - підприємця Прудко Сергія Олексійовича про:

1.Розірвання договору оренди №766 від 06 січня 2017 року, який укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою - підприємцем Прудко Сергієм Олексійовичем;

2.Зобов`язання Фізичну особу-підприємця Прудко Сергія Олексійовича звільнити та повернути Управлінню комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 4-:-11 загальною площею 296,2 кв.м. в нежитловій будівлі, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Багратіона, 10-А, літ. А-1) протягом трьох робочих днів з дня набрання рішенням законної сили;

3.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради 237 507,18 грн, а саме, основної заборгованості у сумі 184 532,37 грн та пені у сумі 52 974,81 грн за договором оренди №766 від 06 січня 2017 року (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 09.01.2024 року вх.№554).

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди №766 від 06 січня 2017 року в частині повного та своєчасного здійснення платежів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 клопотання відповідача викладене у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх.№35800 від 27.12.2023) про зменшення розміру пені задоволено частково. У позові відмовлено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради суми основної заборгованості у розмірі 184 532,37 грн, пені у сумі 15 697,38 грн та судовий збір у розмірі 6 697,16 грн. Розірвано договір оренди №766 від 06 січня 2017 року, який укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Прудко Сергієм Олексійовичем. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Прудко Сергія Олексійовича звільнити та повернути Управлінню комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху №4-:-11 загальною площею 296,2 кв.м. в нежитловій будівлі, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Багратіона, 10-А, літ. А-1) протягом трьох робочих днів з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалено видати наказ після набрання рішенням законної сили. В частині стягнення пені у сумі 37 277,43 грн відмовлено. Відмовлено у клопотанні відповідача викладеного у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх.№35800 від 27.12.2023) про розстрочення виконання рішення суду.

Фізична особа-підприємець Прудко Сергій Олексійович з вказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить в частині відмови в задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення суду про стягнення заборгованості рішення змінити, задовольнити клопотання розстрочити виконання рішення суду по стягненню з ФОП Прудко С.О. заборгованості за договором оренди на 6 місяців рівними платежами; відшкодувати судові витрати у справі за рахунок позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Прудко Сергій Олексійович зазначає наступне:

- судом при прийнятті рішення про відмову у розстроченні виконання рішення суду не враховано доводи відповідача та загальновідомі факти, а саме те, що бойові дії та території Харківської територіальної громади спричинили значний відтік населення у період з лютого по вересень 2023 року, з огляду на що відсутній попит на продукцію відповідача та відсутня можливість організувати безпечні умови роботи працівників;

- відповідачем прийнято рішення відновити виробництво, але така господарська діяльність в умовах загострення ситуації є і буде вкрай небезпечною і збитковою. У цих умовах сплата усіх нарахованих позивачем платежів стане важким тягарем та негативно вплине на подальше відновлення виробництва;

- зазначені доводи та загальновідомі факти наслідків загострення ситуації з обстрілами м. Харкова доводять обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду, адже вони є об`єктивними, непереборними, тобто виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення;

- суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, тобто є наявною обставина порушення судом першої інстанції приписів частин 4,5,7 статті 331 ГПК України.

Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 25.04.2024 для розгляду справи №922/4910/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., судді Склярук О.І., Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича (вх.№1075Х від 25.04.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/4910/23. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4910/23.

06.05.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/4910/23 (вх.№6299).

Від Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6803 від 16.05.2024), в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/4910/23 без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича - без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради зазначає, що самі лише посилання апелянта на винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, із урахуванням інтересів позивача, без надання належних та допустимих доказів, не можуть бути безумовною підставою для надання розстрочки виконання судового рішення. При цьому, розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15 березня 2018 року у справі №910/8153/17). Позивач зазначає, що у викладеному у відзиві на позовну заяву клопотанні про розстрочення рішення суду на 6 місяців рівними платежами, апелянтом не надано до суду будь-якого розрахунку суми щодо сплати, та визначення дат таких сплат, що не свідчить про неможливість виконання відповідачем рішення суду у цій справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.05.2024 призначено апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича (вх.№1075Х від 25.04.2024) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/4910/23 до розгляду на « 19» червня 2024 р. о 10:15 у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 датою наступного судового засідання у справі №922/4910/23 визначено « 25» липня 2024 р. об 11:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

До судового засідання Східного апеляційного господарського суду 25.07.2024 відповідач не з`явився. Копія ухвали від 19.06.2024, направлена на офіційну юридичну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (трекінг Укрпошти 837), не була доставлена з причин «адресат відсутній». Також судом направлено копію вказаної ухвали на адресу, зазначену відповідачем в тексті апеляційної скарги (трекінг Укрпошти 861), яка також не була доставлена з причин «адресат відсутній».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Ураховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, судом здійснено дії щодо їх належного повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, забезпечення судом реалізації учасниками судового процесу права приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, сприяння у наданні їм достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та поданні процесуальних документів, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи в даному судовому засіданні.

Присутній представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.01.2017 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (позивач, орендодавець) та фізичною особою підприємцем Прудко Сергієм Олексійовичем (відповідач, орендар) було укладено договір оренди №766.

З наявної у матеріалах справи додаткової угоди №1 від 01.10.2019 вбачається, що договір оренди №766 від 06.01.2017 викладено у новій редакції.

Цей договір діє до 06.11.2022 (пункт 10.1. договору в редакції додаткової угоди №2 від 30.06.2020).

Згідно пункту 1.1. договору, сторони погодили. що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху №4-:-11 загальною площею 296,2м2 в нежитловій будівлі (технічний паспорт КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційна справа №72718 від 01.08.2016), далі «майно», яке до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Багратіона, 10-А, літ. «А-1» та відображається на обліку управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.12.2016 №900 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень». Майно, яке є предметом цього договору, належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.10.2011 виданим виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі розпорядження Харківського міського голови від 28.09.2011 року за №4538.

Майно передається в оренду з метою використання: для розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (пункт 1.2. договору).

Пунктом 2.1. договору визначено, що набуття орендарем права користування майном настає після підписання сторонами цього договору та акта приймання передачі майна.

Згідно з пунктом 2.3. договору у разі припинення цього договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві майно у стані, не гіршому, ніж воно було одержано, з урахуванням нормального зносу, згідно з актом приймання-передачі в термін, що зазначений у листі про не пролонгацію, рішенні суду чи визначений за згодою сторін. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Обов`язок щодо складання акта приймання передачі покладається на орендодавця (пункту 2.4 договору).

Відповідно до пункту 3.1. Договору (в редакції додаткової угоди №2 від 30.06.2020 року) вартість об`єкта оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і становить 1 912 999,00 грн без ПДВ станом на 30.02.2020.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу. Базова орендна плата становить 7 966,67 грн без ПДВ за грудень 2019 року. Ставка орендної плати становить 5% (пункт 3.2. договору в редакції додаткової угоди №2 від 30.06.2020).

Пунктами 3.5., 3.6. договору сторони погоди, що орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця. Розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачує ним самостійно. Орендар сплачує орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі першочергово погашається пеня, а після цього сплачується основна сума боргу з орендної плати (пункт 3.11. договору).

06.01.2017 між сторонами підписано акт приймання передачі до орендного користування нежитлових приміщень, відповідно до якого відповідачем прийнято в орендне користування нежитлові приміщення загальною площею 296,2 м2 що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Багратіона, 10-А, літ «А-1».

Позивачем на адресу відповідача направлено листа від 29.05.2023 №2687 у якому зазначено, що протягом періоду дії договору останнім порушено суттєві його умови, а саме не сплата орендної плати, у результаті чого утворилась заборгованість та не надано копії договорів на отримання комунальних послуг. Також повідомлено про намір розірвання договору оренди №766 від 06.01.2017, та зазначено відповідачу про необхідність протягом 20 днів (після одержання листа), сплатити заборгованість та звільнити приміщення, передати їх представнику управління за актом приймання передачі.

Проте відповідачем вищезазначена вимога залишена без задоволення, що стало причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Судом першої інстанції визнано відповідача таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати орендної плати, у зв`язку із чим, зазначено про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати орендної плати за договором у розмірі 184 532,37 грн. Здійснивши перерахунок суми пені за заявлені періоди з урахуванням вимог діючого законодавства, судом встановлено, що періоди вказані невірно, оскільки позивачем не враховано визначеного частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строку. Судом здійснено власний розрахунок суми пені, за встановлений судом період, із урахуванням нормативних положень та встановлено, що обґрунтованою є пеня у сумі 31 394,77 грн. Крім того, місцевий господарський суд вказує, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. А тому з метою запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, часткове задоволення клопотання відповідача викладеного відзиві на позовну заяву про зменшення розміру нарахованої пені. Виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені, яка за розрахунком суду складає суму у розмірі 31 394,77 грн, на 50%, у зв`язку із чим, до стягнення із відповідача підлягає пеня у сумі 15 697,38 грн. Враховуючи умови Договору та висновки суду щодо несистематичної сплати орендної плати (понад 3 місяці), суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору. Суд зазначив, що з огляду на задоволення вимоги про розірвання договору, підлягає і задоволенню вимога про зобов`язання відповідача звільнити та повернути позивачу майно, як похідна.

Крім того, суд вказав, що розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виняткових випадках, при наявності доказів та обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення. Судом встановлено, що у викладеному у відзиві на позовну заяву клопотанні про розстрочення рішення суду на 6 місяців рівними платежами, відповідачем не надано до суду будь-якого розрахунку суми щодо сплати, та визначення дат таких сплат. Враховуючи недоведеність відповідачем суду у відповідності до вимог статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України належними та допустимими доказами виняткових обставин, що можуть бути підставами для розстрочення виконання рішення суду, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача викладеного у наданому до суду відзиві на позовну заяву про розстрочення виконання рішення суду.

З урахуванням положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, рішення суду першої інстанції переглядається лише в оскаржуваній частині, тобто у частині відмови у розстроченні виконання рішення суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частина 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 в справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі проти Італії», заява №22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до майном та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Згідно частини першої статті 239 ГПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Статтею 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.

Так, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Положеннями ч. 3 ст. 331 ГПК України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини Відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. ч. 4, 5 ст. 331 ГПК України).

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 331 ГПК України, ця норма не вимагає, і господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.

Проте, як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі №910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.

Разом з тим, необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11- рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II ); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права ( див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V ).

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», у справі «Бурдов проти Росії», у справі «Ясюнієне проти Литви»).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву викладено клопотання про розстрочення виконання рішення суду по стягненню орендних платежів на 6 місяців рівними частинами.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що оцінюючи доводи відзиву на позову, суд має прийняти до уваги, що матеріальний інтерес відповідача полягає у виконані рішення суду таким чином, щоб це дозволило продовжити виробничу діяльність відповідача, а матеріальний інтерес позивача, натомість полягає у виконанні рішення суду у даній справі повністю та протягом розумного строку. Також ФОП Прудко С.О. зазначає, що відстрочення виконання судового рішення не сприяє ухиленню відповідача від його виконання, а навпаки надає можливість ефективно виконати судове рішення без понесених сторонами додаткових обтяжень при його виконанні. У зв`язку із викладеним, відповідач вважає, що у цій справі є достатньо підстав для застосування судом розстрочення виконання рішення у порядку пунктів 1, 2 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у частині задоволенні позову про стягнення із відповідача заборгованості за договором оренди на 6 місяців рівними платежами.

Апеляційний господарський суд вказує, що відповідачем на підтвердження доводів, викладених у клопотанні про розстрочення виконання рішення суду не надано жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.76-77 ГПК України, існування непереборних обставин, про які останній зазначає. Посилання на інтернет-ресурси ЗМІ щодо тенденцій ведення підприємницької діяльності в м. Харків в умовах повномасштабного вторгнення рф, не можуть підтверджувати настання непереборних обставин саме щодо підприємницької діяльності відповідача.

Суд враховує, що доводи відповідача щодо наявності підстав для розстрочення судового рішення зводяться до організаційних та фінансових складнощів при здійсненні підприємницької діяльності в умовах воєнного стану.

Судова колегія зазначає, що загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно введення на території України воєнного стану, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне провадження господарської діяльності.

При цьому, відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Таким чином, вищезазначена правова норма зазначає, що підприємство організовує свою господарську діяльність на власний ризик, що як наслідок покладає на останнє нести тягар несприятливих наслідків такої діяльності.

Таким чином, фінансове становище та організаційні труднощі ФОП Прудко С.О., яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, окрім того, що не підтверджені належними та допустимими доказами, не можуть бути безумовною підставою для надання розстрочки виконання судового рішення з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик. При цьому, розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/8153/17).

Наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення.

Більше того, колегія суддів акцентує увагу, що частина заборгованості за орендну плату у даній справі відноситься до періоду початку повномасшатбного вторгнення та введення воєнного стану.

Наявні в матеріалах справи документи не є такими, що свідчать про існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Колегія суддів також зазначає, що тяжка економічна ситуація в країні спричинена військовою агресією носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін.

Сторони несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, оскільки господарська діяльність здійснюється на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, суб`єкт господарювання повинен самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір.

Згідно зі ч.ч. 1, 3, 4 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Звертаючись з відповідним клопотанням до суду першої інстанції, саме відповідач мав обґрунтувати підстави до його заявлення та надати відповідні докази на підтвердження викладеного.

Разом з цим, відповідачем не подано до суду доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності, зокрема довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках, чи довідки про відсутність майна у власності, тощо. Суд зазначає, що при вирішенні питання про надання розстрочення необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідних орендних платежів.

Також з огляду на описані апелянтом обставини утруднення виконання судового рішення, останнім не підтверджена можливість реального виконання рішення суду з урахуванням заявленого розстрочення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що згідно з вимогами ст. ст. 331 ГПК України, місцевий господарський суд дотримався справедливого балансу інтересів сторін у спорі та не встановив належних обставини, які б свідчили про наявність у відповідача об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. З огляду на що оскаржуване рішення господарського суду в частині відмови у наданні відповідачу розстрочення виконання рішення є законним та обґрунтованим та підлягає залишенню без змін у вказаній частині.

Відтак, доводи апелянта про недослідження судом першої інстанції фактичних обставин справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду цієї справи. Інших доводів на спростування означеного апеляційна скарга відповідача не містить.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що під час апеляційного перегляду судового рішення судом було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Доводи, наведені апелянтом не спростовують висновків господарського суду першої інстанції та не свідчать про допущення будь-яких порушень при прийнятті оскаржуваного рішення. Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване судове рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення в оскаржуваній частині відсутні. З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 11.08.2024 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08.05.2024 №3684-IX).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст.273 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Прудко Сергія Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/4910/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.08.2024.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук