УХВАЛА

30 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 926/4447/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Атаманюк В. В. (самопредставництво),

відповідача - Бігусяк М. В. (адвокат),

третьої особи 1 - не з`явився,

третьої особи 2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Чернівецького міського комунального підприємства "Міськсвітло"

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2024

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.03.2024

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

до Чернівецького міського комунального підприємства "Міськсвітло",

про стягнення заборгованості за поставлену електричну енергію у розмірі 5 546 666,32 грн,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство "Чернівціобленерго"; Акціонерне товариство "Укрзалізниця" в особі філії "Енергозбут",

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - Компанія, позивач) звернулося до суду з позовом до Чернівецького міського комунального підприємства "Міськсвітло" (далі - Підприємство, відповідач, скаржник) про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" в сумі 5 546 666,32 грн, яка складається з: 3 714 386,60 грн заборгованості за спожиту електричну енергію в січні 2022 року; 10 177,23 пені; 968 810,59 грн інфляційних втрат; 853 291,90 грн 15 відсотків річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог Компанія посилається на те, що відповідач приєднаний до договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальника "останньої надії" та комерційної пропозиції".

Акціонерне товариство "Чернівціобленерго" (далі - АТ "Чернівціобленерго", третя особа 1) та Акціонерне товариство "Укрзалізниця" в особі філії "Енергозбут" (далі - Енергозбут,, третя особа 2) визначені операторами системи розподілу, які і надали відомості про те, що відповідач перебував на постачанні електричної енергії постачальником "останньої надії" у період - січень 2022 року.

Позивач зазначає про належне виконання своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" (в частині постачання електричної енергії), що підтверджується, зокрема, актами купівлі-продажу електроенергії за розрахунковий період січень 2022 року), проте відповідач у порушення умов пункту 2.1 Договору не здійснив своєчасну та повну оплату спожитої (купленої) електричної енергії. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, позивачем також нараховано пеню, 15 % річних та інфляційні втрати.

Відповідач, у своє чергу, проти позову заперечував та вказував на те, що позивач не довів факту направлення відповідачеві актів та рахунків для проведення оплати за спожиту електричну енергію, а відтак, неможливо визначити дату настання строку оплати виставлених рахунків та, відповідно, встановити дату початку порушення зобов`язань.

Господарський суд Чернівецької області рішенням від 19.01.2024 (суддя Гушилик С. М.) у справі № 926/4447/23 позовні вимоги Підприємства задовольнив у повному обсязі; стягнув з Підприємства на користь Компанії заборгованість у розмірі 3 714 386,60 грн, 10 177,23 грн - пені, 968 810,59 грн інфляційних втрат, 853 291,90 грн - 15 % річних та 83 200,00 грн судового збору.

Західний апеляційний господарський суд постановою від 20.03.2024 (колегія суддів: Желік М. Б., Орищин Г. В., Галушко Н. А.) рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2024 у справі № 926/4447/23 залишив без змін.

Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема тим, що:

- договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" Підприємством укладений на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" (положення статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" та положення пунктів 1.2.9, 3.4.4. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 [ПРРЕЕ, Правила]);

- позивач належним чином виконав свої зобов`язання, в частині постачання електричної енергії, що підтверджується, зокрема актами купівлі-продажу електроенергії за січень 2022, проте відповідач в порушення умов пункту 2.1 глави 2 договору та не здійснив своєчасної та повної оплати спожитої (купленої) електричної енергії та не здійснив інших платежів згідно з умовами цього договору, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість;

- здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені, 15 % річних та інфляційних втрат, суд визнав їх обґрунтованими, такими, що здійснені у відповідності до чинного законодавства та арифметично вірними.

Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 у справі № 926/4447/23, в частині стягнення 10 177,23 грн пені, 968 810,59 грн інфляційних втрат та 15 % річних у сумі 853 291,90 грн; направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підприємство обґрунтовує підставу касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування положень статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

За твердженням скаржника, у вирішенні питання стягнення з відповідача пені, 15 % річних та інфляційних втрат, суди першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги відповідач 3 бюджетною установою, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів та не розглянули питання щодо можливості зменшення розміру пені та 15 % річних.

У цьому аспекті скаржник наголошує на тому, що у спірних правовідносинах нарахованих позивачем розмір пені, 15 % річних та інфляційних втрат складає 50 % від суми основного боргу. На переконання відповідача, наслідки невиконання відповідачем (боржником) зобов`язання у цьому спорі, є вочевидь більш вигідні для позивача (кредитора), ніж належне виконання такого зобов`язання.

У цьому контексті скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не застосували приписи статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України та не зменшили заявлені до стягнення пеню та 15 відсотків річних. Висновки судів попередніх судових інстанцій в частині вирішення вказаних вимог не відповідають приписам наведених норм і ухвалені в цій частині без урахування висновків, викладених у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У зв`язку з відпусткою судді Колос І. Б. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2024, який наявний в матеріалах справи.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

У аспекті порушених скаржником питань, підстав касаційного оскарження (визначених скаржником), а також висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначає таке.

Зміст оскаржуваних судових рішень в частині вирішення вимог про стягнення пені та 15 % річних свідчить, що суди встановили такі обставини, зокрема:

- відсутність доказів оплати відповідачем вартості отриманої електричної енергії;

- в силу положень пунктів 5.1, 5.8, 5.9, 5.10, 5.11 договору, пунктів 4, 5, 6, 7 комерційної пропозиції від 08.10.2021 за № 5 (є додатком до типового договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" [затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання], розміщеної на офіційному веб-сайті Компанії у мережі інтернет за адресою www.uie.kiev.ua), а також пунктів 4.2, 4.3, 4.4, 4.8, 4.14 Правил, строк оплати Підприємством за рахунком від 10.02.2022 № 90/29/О01/25310 настав 17.02.2022, а за рахунком від 10.02.2022 № 90/23/О01/25430 настав 18.02.2022;

- датою прострочення виконання Підприємством грошового зобов`язання на суму 1 505,02 грн є 18.02.2022, а датою прострочення виконання Підприємством грошового зобов`язання на суму 3 712 881,58 грн є 19.02.2022.

Перевіривши розрахунок Компанії суди також встановили, що позивач нараховує пеню та 15 % річних на суму заборгованості в розмірі 1 505,02 грн з 18.02.2022 до 31.08.2023, а на суму заборгованості 3 712 881,58 грн з 19.02.2022 до 31.08.2023, суди і дійшли висновку про відповідність здійсненого позивачем розрахунку (пені та відсотків річних) обставинам спору та чинному законодавству.

З огляду на що суди і дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 10 177,23 грн - пені та 853 291,90 грн - 15 % річних.

Разом з тим, з касаційної скарги Підприємства вбачається, що скаржник не погоджується з ухваленими в цій частині рішеннями та зазначає про безпідставність незастосування судами положень статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України.

У цьому контексті Суд наголошує, що порядок, підстави касаційного оскарження залежить від предмета оскарження (стаття 287 ГПК України).

Статтею 269 ГПК України визначені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини першої якої, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною четвертою статті 269 цього Кодексу визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд відзначає, що принцип диспозитивності визначає межі здійснення господарським судом та учасниками справи їхніх процесуальних прав та обов`язків, надає учасникам справи можливість вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та визначає обов`язок суду здійснювати провадження у справі виключно за зверненням особи, поданим до суду у відповідній процесуальній формі. Реалізація принципу диспозитивності у процесі здійснення правосуддя спрямована на досягнення справедливого балансу між суб`єктами судового процесу і визначає межі процесуальних дій суду у розгляді справи.

Обсяг вимог апеляційного оскарження - це визначений скаржником, а у випадках, передбачених процесуальним законом, напрям та зміст перевірки судового рішення. Межами апеляційного перегляду процесуальний закон визначає повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду вимог апеляційної скарги (стаття 275 ГПК України), вихід за межі яких в разі неправильного застосування судом норм матеріального права допускається виключно в межах заявленого скаржником обсягу апеляційного оскарження судового рішення. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2368/18 та від 11.04.2024 у справі № 922/2584/23.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Отже, зміст положень наведеного вище припису пункту 1 частини першої стаття 287 ГПК України дає підстави для висновку, що учасник справи не має права на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції у частині, яку він не оскаржував в апеляційному порядку.

Подібну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

При цьому Суд зазначає, що вказані правові позиції носять загальний характер щодо застосування норм процесуального права в частині права оскарження судових рішень.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у вирішенні вимог позивача про стягнення пені та 15 % річних суд першої інстанції не застосував положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України; правильність / неправильність застосування вказаних норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги також не було предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, а також першочергово враховуючи те, що Підприємство в апеляційному порядку оскаржувало рішення суду першої інстанції лише в частині: застосування положень статей 525, 526, 530 ЦК України (щодо перевірки правильності визначення позивачем періодів прострочення); застосування пунктів 4.8., 4.12., 4.13, 4.14, 4.19 Правил, умов договору та комерційної пропозиції (у контексті правильності визначення позивачем строків оплати спожитої електричної енергії. Тобто, з огляду на те, що рішення суду першої інстанції на предмет застосування/незастосування судом першої інстанції положень статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України у вирішенні питання наявності/відсутності підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення сум пені і відсотків річних, за апеляційною скаргою відповідача (скаржника), взагалі не було предметом апеляційного оскарження, Суд зазначає, що такі вимоги касаційної скарги не можуть бути предметом касаційного оскарження.

У цьому аспекті Суд наголошує, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється застосування судами положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, а також дискреційний характер визначення судом розміру зменшення, свідчить про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення їх розміру. Водночас вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі № 227/2301/21 у вирішенні питання застосування приписів пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), які є подібними щодо процедури вирішення питання обсягу права на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи зазначила, зокрема, "… у касаційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення першої інстанції в цілому (крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України) або рішення суду у частині, які були предметом перегляду в апеляційному порядку, незалежно від того, за скаргою якого учасника судового провадження вони переглядалися. У разі ж якщо судове рішення першої інстанції або рішення у якійсь частині не переглядалися апеляційним судом, приписи пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України виключають можливість касаційного оскарження такого рішення або його відповідної частини".

Верховний Суд наголошує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

Щодо посилань скаржника на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Суд зазначає таке.

Так, Велика Палата Верховного Суду у означені постанові виснувала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд у цьому аспекті вважає за необхідне звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22.

Так, у означеній справі у вирішенні питання подібності / неподібності правовідносин у застосуванні положень статей 551, 625 ЦК України та статті 231 ГК України, Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що "…зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення".

Отже, у розгляді вимог та доводів касаційної скарги Підприємства, Суд з урахування висновків Великої Палати Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, зазначає про неподібність правовідносин у наведеній скаржником справі № 902/417/18 зі справою, що розглядається (№ 926/4447/23) за змістовним критерієм. У тому числі і з урахуванням того, що на відміну від справи що розглядається у справі № 902/417/18 суд апеляційної інстанції в межах повноважень, визначених у статті 269 ГПК України перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у наведеній скаржником постанові Великої Палати Верховного Суду на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 926/4447/23.

Разом з тим, Суд зазначає, що доводи касаційної скарги фактично спонукають суд касаційної інстанції на оцінку обставин справи, які не були встановлені судами попередніх судових інстанцій обставин, що суперечить частини другої статті 300 ГПК України, а також не містять належного обґрунтованого мотивування щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах положень статті 551 ЦК України та статті 231 ГК України.

У цьому аспекті Суд також враховує, що відповідач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не зазначав про необхідність застосування наведених вище норм матеріального права.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, враховуючи відзив на касаційну скаргу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 у справі № 926/4447/23, оскільки Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

При розгляді цієї справи Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Доводи касаційної скарги зводяться лише до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та викладення власного бачення у питанні застосування правових норм і фактично є проханням про повторний перегляд справи та встановлення судом касаційної інстанції фактичних обставин спору, що безумовно виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Разом з тим Верховний Суд наголошує, що незгода скаржника із судовими рішеннями не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника прийняттям цих судових рішень.

Суд погоджується з аргументами відповідача, наведеними у відзиві на касаційну скаргу, в тому обсязі, в якому вони узгоджуються з викладеним у цій ухвалі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Чернівецького міського комунального підприємства "Міськсвітло" на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 у справі № 926/4447/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Малашенкова