РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2024Справа № 910/8847/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 650 962 132,30 грн,

за участю представників:

позивача: Таболіна О.С.;

відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації 650 962 132,30 грн майнової шкоди, заподіяної Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Промекономбанк" (далі - Банк), процедура ліквідації якого здійснювалася Фондом з лютого 2014 року.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі за наведеним позовом судом було встановлено, що даний спір не підвідомчий господарському суду з огляду на суб`єктний склад його сторін, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 12 червня 2023 року відмовлено Фонду у відкритті провадження в господарській справі за вищевказаним позовом.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 8 серпня 2023 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 12 червня 2023 року скасовано, матеріали справи № 910/8847/23 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

12 вересня 2023 року через загальний відділ канцелярії суду від Фонду надійшло клопотання від цієї ж дати № б/н про надання інформації про рух даної справи.

Незважаючи на те, що повний текст вказаної постанови Північного апеляційного господарського суду було складено ще 11 серпня 2023 року, матеріали даної справи були скеровані до Господарського суду міста Києва супровідним листом Північного апеляційного господарського суду від 13 вересня 2023 року № 910/8874/23/09.1-04.1/5230/23 та отримані судом першої інстанції лише 14 вересня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 вересня 2023 року матеріали справи № 910/8847/23 передано за виключною підсудністю до Господарського суду Донецької області.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31 січня 2024 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 19 вересня 2023 року скасовано, матеріали справи № 910/8847/23 надіслано до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

12 лютого 2024 року через загальний відділ канцелярії суду від Фонду надійшла заява від цієї ж дати про відвід судді Павленка Є.В. від розгляду справи № 910/8847/23.

Оскільки на час надходження вказаної заяви Фонду матеріали справи № 910/8847/23 були відсутні у Господарському суді міста Києва, що, у свою чергу, унеможливлювало розгляд такої заяви, ухвалою Господарського суду міста Києва розгляд заяви про відвід відкладенню до повернення матеріалів справи № 910/8847/23 до місцевого господарського суду.

22 лютого 2024 року з суду апеляційної інстанції до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи 910/8847/23.

Цього ж дня ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 лютого 2024 року вищезазначену заяву Фонду про відвід судді визнано необґрунтованою та передано її для визначення складу суду в порядку, встановленому частиною 1 статті 32 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2024 року (суддя Бондарчук В.В.) у задоволенні заяви Фонду про відвід судді Павленка Є.В. від розгляду справи № 910/8847/23 відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28 лютого 2024 року відкрито провадження в справі № 910/8847/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 березня 2024 року. Цією ж ухвалою суду, з огляду на неможливість повідомлення відповідача про розгляд даної справи ані засобами поштового зв`язку, ані дипломатичними каналами, у тому числі дипломатичними каналами за посередництва третіх держав, судом визначено порядок повідомлення відповідача про розгляд даної справи: шляхом його ознайомлення з даною ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/, а також шляхом публікації відповідного оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

4 березня 2024 року через загальний відділ канцелярії суду від позивача надійшла заява від цієї ж дати № 46-2492/24 з доданим до неї примірником позовної заяви та додатками до неї.

У підготовчому засіданні 14 березня 2024 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 25 квітня 2024 року.

4 квітня 2024 року через загальний відділ канцелярії суду від позивача надійшла заява від цієї ж дати № 46-3777/24 з доказами надсилання відповідачу засобами Королівської Пошти Великої Британії нотаріально засвідчених перекладів на російську мову позовної заяви, додатків до неї, ухвал суду від 28 лютого 2024 року та 14 березня 2024 року.

У підготовчому засіданні 25 квітня 2024 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 23 травня 2024 року.

20 травня 2024 року через загальний відділ канцелярії суду від позивача надійшла заява від цієї ж дати № б/н з доказами надсилання відповідачу засобами Королівської Пошти Великої Британії нотаріально засвідченого перекладу на російську мову ухвали суду від 25 квітня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 червня 2024 року.

11 червня 2024 року через загальний відділ канцелярії суду від позивача надійшла заява від цієї ж дати № 46-6427/24 з доказами надсилання відповідачу засобами Королівської Пошти Великої Британії нотаріально засвідчених перекладів на російську мову ухвали суду від 23 травня 2024 року.

У судовому засіданні суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відкладення засідання на 18 липня 2024 року.

У судовому засіданні 18 липня 2024 року позивач подав заяву від цієї ж дати № б/н з доказами надсилання відповідачу засобами Королівської Пошти Великої Британії нотаріально засвідчених перекладів на російську мову ухвали суду від 13 червня 2024 року.

У цьому ж судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

При цьому, судом враховано, що відповідно до частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 2 наведеної статті, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Аналогічна за змістом норма закріплена в статті 3 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до статті 367 ГПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України (далі - Міністерство) для передачі дипломатичними каналами.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19 грудня 1992 року, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19 грудня 1992 року.

Згідно зі статтею 5 вищезазначеної угоди компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування Сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

Однак, Законом України "Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 12 січня 2023 року № 2855-IX держава Україна вийшла із зазначеної угоди з 5 лютого 2023 року, що унеможливлює подальше застосування її положень.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР було ратифіковано Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 4 Конвенції установи юстиції Договірних Сторін (держав-членів Співдружності Незалежних Держав) надають правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах відповідно до положень цієї Конвенції. Установи юстиції надають правову допомогу й іншим установам у справах, зазначених у пункті 1 цієї статті.

Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства договірних сторін (пункт 3 статті 1 Конвенції).

Відповідно до статті 5 Конвенції при її виконанні компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин.

Згідно зі статтею 6 зазначеної Конвенції Договірні Сторони надають одна одній правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема, складання і пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання і видачі речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, експертів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, визнання і виконання судових рішень по цивільним справам, вироків у частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів.

Частиною 1 статті 10 Конвенції передбачено, що запитуюча установа юстиції здійснює вручення документів у відповідності до порядку, діючому в його державі, якщо документи, що підлягають врученню, написані на його мові чи на російській мові або скріплені засвідченим перекладом на ці мови. В іншому випадку вона передає документи отримувачу, якщо він погодився добровільно їх прийняти.

Проте, Законом України від 1 грудня 2022 року "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" Верховна Рада України постановила вийти із зазначеної Конвенції.

У свою чергу, відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19 жовтня 2000 року № 2052-III Верховна Рада України постановила приєднатися від імені України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, укладеної 15 листопада 1965 року в місті Гаага.

Стаття 8 вказаної Конвенції передбачає, що кожна договірна держава може здійснювати вручення судових документів особам, які перебувають за кордоном, без застосування будь-якого примусу безпосередньо за допомогою своїх дипломатичних або консульських агентів.

Однак, згідно застереження російської федерації до статті 8 Конвенції "дипломатичним та консульським агентам іноземних держав не дозволяється здійснювати вручення документів на території російської федерації, крім випадків, коли документ підлягає врученню громадянину держави походження цих документів".

Слід також наголосити на тому, що згідно із заявою Міністерства від 24 лютого 2022 року дипломатичні відносини з російською федерацією розірвано, комунікація Міністерства з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється.

Крім того, обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією АТ "Укрпошта" з 25 лютого 2022 року припинений.

При цьому, судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Відтак, враховуючи вищевказані приписи чинного законодавства та обставини справи, а також те, що передача будь-яких документів компетентним органам російської федерації, у тому числі дипломатичними каналами за посередництва третіх держав, під час розгляду даної справи була неможлива, судом здійснювалося повідомлення відповідача про розгляд даної справи шляхом його ознайомлення з ухвалами суду в справі № 910/8847/23 в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/, а також шляхом публікації відповідного оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, що є належним та єдино можливим шляхом повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Отже, Господарським судом міста Києва було вжито всіх належних заходів з метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Однак, відповідач в установлений строк відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направляв, у призначені засідання явку свого уповноваженого представника не забезпечив.

Положеннями частини 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 21 травня 2014 року № 296 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Промекономбанк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 21 травня 2014 року № 35 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації". Однією з підстав для віднесення Банку до категорії неплатоспроможних було визначено неможливість здійснення Банком банківської діяльності у зв`язку з відсутністю доступу до майна, головний офіс якого знаходився за адресою: місто Донецьк, проспект Ленінський, 4.

З метою виведення Банку з ринку Фондом було оголошено про пошук потенційних інвесторів, яким запропоновано такі способи виведення банку з ринку: відчуження активів і зобов`язань банку на користь приймаючого банку; створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов`язань банку; продаж банку в цілому.

На підставі отриманої заяви від потенційного інвестора, - Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" (далі - Інвестор) виконавчою дирекцією Фонду протоколом від 17 липня 2014 року № 155/14 було затверджено план врегулювання неплатоспроможного Банку шляхом відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією.

За результатами відкритого конкурсу від 28 липня 2014 року № 163/14 уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку було укладено з Інвестором договір від 22 серпня 2014 року № 1 про передачу активів та зобов`язань Банку та договір від 22 серпня 2014 року № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку.

За умовами вказаних правочинів: Інвестор набув право вимоги за активами Банку, перелік яких визначено в Реєстрі договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення, складеного станом на 22 серпня 2024 року, визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу від 28 липня 2014 року № 163/14 (підпункт 1 пункту 1.1. договору № 1 про передачу частини активів та зобов`язань Банку); Банк передав, а Інвестор прийняв на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів (зобов`язання у валюті), залучених Банком, і сплати процентів за договорами банківського рахунку/вкладу (у тому числі за іменними ощадними сертифікатами), укладеними Банком, перелік яких визначено у Реєстрі договорів з кредиторами (вкладниками), що підлягають передачі Інвестору, складеного Фондом станом на 22 серпня 2014 року (додаток № 2 до цього договору), на суму 651 042 797,62 грн, що еквівалентно сумі 571 101 038,52 грн, 3 028,23 рублів, 6 500 518,57 доларів США, 229 804,55 євро (за курсом НБУ станом на дату введення тимчасової адміністрації в неплатоспроможному банку) (підпункт 2 пункту 1.1. договору № 1 про передачу частини активів та зобов`язань Банку); Банк відступає, а Інвестор набуває право вимоги за договорами іпотеки, перелік яких наведено у Реєстрі договорів іпотеки, складеного Фондом станом на 22 серпня 2014 року (додаток № 1 до цього договору) (пункт 1.1. договору від 22 серпня 2014 року № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку).

З наявних у матеріалах справи копій актів приймання-передачі активів та зобов`язань від 22 серпня 2014 року вбачається, що Банк передав, а Інвестор - прийняв, право вимоги за активами Банку (включаючи забезпечення за ними) на загальну суму 40 000 000,00 грн.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 30 березня 2015 року № 078/15 затверджено Перелік (реєстр) вимог кредиторів Банку в розмірі 698 569,50 грн.

Крім того, у зв`язку з частковою передачею активів Банку Інвестору, Фондом у період з 2014 року по 2019 рік проводилися відкриті торги щодо іншої частини вказаних активів.

Зокрема, за результатами проведених за рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17 грудня 2018 року відкритих торгів, оформлених протоколом від 26 лютого 2019 року № UA-EA-2019-02-07-000012-b, були укладені між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮК ПІК" договори купівлі-продажу: майнових прав по кредитам юридичних осіб на суму 2 390,15 грн, майнових прав по кредитам фізичних осіб у кількості 33 одиниці на суму 33 967,46 грн, нерухоме майно Банку та активів на загальну суму 25 894,30 грн, дебіторської заборгованості РКО (172 рахунки) на загальну суму 29 729,00 грн. Належним чином засвідчені копі вказаних правочинів з відповідними актами приймання-передачі майнових прав наявні в матеріалах даної справи.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20 червня 2019 року № 1554 затверджено звіт про завершення процедури ліквідації Банку, згідно з яким: загальна вартість вимог кредиторів Банку становить 710 635 420,86 грн; загальна вартість незадоволених вимог кредиторів Банку становить 709 070 869,80 грн. Зі змісту вказаного звіту також вбачається, що протягом 2015-2016 років уповноваженою особою Фонду від імені Банку було здійснено продаж майна, нефінансових та нематеріальних активів, цінних паперів на загальну суму 175 616,97 грн.

Відтак, судом встановлено, що у період з 2014 року по 2019 рік Фондом було реалізовано: активи за кредитами юридичних та фізичних осіб, загальною балансовою вартістю 667 631 750,65 грн, вартість відступлення прав за якими приймаючому банку - 40 000 000,00 грн; основні засоби (нерухомість), загальною балансовою вартістю 16 054 627,56 грн, вартість реалізації зазначених активів на аукціоні - 97 248,85 грн; валютні кредити фізичних осіб, забезпечені іпотекою, загальною балансовою вартістю 7 385 764,22 грн, вартість реалізації зазначених активів у процедурі ліквідації - 28 969,42 грн.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що 18 листопада 2019 року відповідно до статті 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон № 4452-VI) внесено запис № 6002536 до вказаного реєстру про державну реєстрацію припинення Банку як юридичної особи. Відтак, процедура ліквідації Банку станом на час звернення Фонду з даним позовом до суду є завершеною.

Оскільки, на думку Фонду, саме внаслідок неправомірних дій відповідача - збройної агресії проти України, Банк був позбавлений можливості ефективного управління своїми активами та фактично змушений був реалізовувати своє майно за значно нижчими від балансової вартості сумами, останній зазнав збитків на загальну суму 650 962 132,30 грн, які позивач просить стягнути з російської федерації в особі її органу - міністерств юстиції російської федерації.

Відповідно до змісту частин 1- 3 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити чотири складові: протиправну поведінку; шкоду (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, а також вину.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Вина полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож, при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Обґрунтовуючи протиправну поведінку відповідача, Фонд зазначив, що внаслідок збройної агресії російської федерації було захоплене майно Банку та його позичальників, що привело до знецінення вказаних активів, та, відповідно завдало збитків Банку, які вираховуються як різниця між балансовою вартістю відповідних активів (нерухомого майна, цінних паперів, кредитних портфелів) та ціною їх відступлення (викупу) за договорами купівлі-продажу, укладеними за результатами проведення уповноваженою особою Фонду аукціонів (відкритих торгів).

Разом із цим, порядок передачі активів і зобов`язань неплатоспроможного банку до приймаючого банку чітко регламентований статтею 40 Закону № 4452-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої Фонд відповідно до плану врегулювання забезпечує здійснення відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку згідно з умовами, визначеними цією статтею та нормативно-правовими актами Фонду, на підставі позитивного висновку НБУ щодо фінансового стану приймаючого банку та його спроможності виконати зобов`язання перед вкладниками і кредиторами. НБУ надає висновок, зазначений у цій частині, не пізніше ніж через три дні з дня отримання подання Фонду, підготовленого відповідно до вимог НБУ. Фонд складає реєстр активів і зобов`язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов`язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов`язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. У разі відсутності належного обсягу активів для відчуження у повному обсязі зобов`язань банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, Фонд може надати фінансову підтримку приймаючому банку у межах та порядку, передбачених статтею 43 цього Закону. Приймаючий банк, визначений за результатами проведення конкурсу (аукціону) у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду, надає письмове зобов`язання щодо прийняття на його користь активів і зобов`язань. При виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до цього Закону активи і зобов`язання неплатоспроможного банку передаються приймаючому банку за ціною, визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу, проведеного відповідно до нормативно-правових актів Фонду, з дотриманням принципу виведення неплатоспроможного банку з ринку найменш витратним способом. При підготовці до проведення відкритого конкурсу Фонд може проводити оцінку активів неплатоспроможного банку за методикою, встановленою нормативно-правовими актами Фонду. Перелік активів, для яких проведення незалежної оцінки є обов`язковим, визначається нормативно-правовими актами Фонду. Зобов`язання неплатоспроможного банку передаються приймаючому банку за їх балансовою вартістю (з можливістю виплати премії з боку покупця) на підставі договору про переведення боргу за реєстром договорів з відповідними кредиторами (вкладниками). Договір про переведення боргу укладається без необхідності отримання згоди кредиторів (вкладників). При цьому внесення змін до договорів з кредиторами (вкладниками) не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків боржника перед відповідними кредиторами (вкладниками) неплатоспроможного банку. Передача активів здійснюється на підставі договору про відступлення права вимоги за реєстром договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення. При цьому згода відповідних боржників не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо боржників, вимоги до яких передані відповідно до договору про відступлення права вимоги, разом із правами за договорами забезпечення таких вимог. Внесення змін до договорів з відповідними боржниками не вимагається.

Судом встановлено, що у порушення вищевказаної норми Закону Фондом не було отримано від НБУ позитивного висновку щодо фінансового стану приймаючого банку, з метою передачі йому активів Банку. Доказів зворотнього матеріали даної справи не місять.

При цьому, Фондом не було надано жодних належних та допустимих доказів вжиття ним усіх можливих дій щодо реалізації активів неплатоспроможного банку з найменш витратним способом. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази проведення Фондом оцінки активів неплатоспроможного банку з метою визначення дійсної вартості таких активів та їх подальшої реалізації за найбільш вигідною ціною як на час укладання від його імені з Інвестором договорів від 22 серпня 2014 року № 1 про передачу частини активів та зобов`язань Банку та від 22 серпня 2014 року № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку, так і на час проведення відкритих торгів щодо іншої частини активів Банку. Належна оцінка вартості активів Банку була здійснена Фондом фактично лише у звіті про завершення процедури ліквідації Банку від 20 червня 2019 року № 1554.

Крім того, імперативними приписами частини 5 та частини 11 статті 40 Закону № 4452-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачена передача зобов`язань неплатоспроможного банку до приймаючому банку виключно за їх балансовою вартістю. Фонд має право вимагати від приймаючого банку відшкодування збитків за необґрунтовану відмову від зобов`язання щодо прийняття на його користь активів і зобов`язань неплатоспроможного банку.

У той же час, обставини, які зумовлювали неможливість передачі Фондом усього пакету активів Банку до приймаючого банку за їх балансовою вартістю (тимчасове захоплення державою-агресором частини території держави Україна), існували як під час укладання договору від 22 серпня 2014 року № 1 про передачу активів та зобов`язань Банку та договору від 22 серпня 2014 року № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку, так і під час оголошення уповноваженою особою Фонду про пошук потенційних інвесторів. При цьому, на час прийняття Фондом рішення від 21 травня 2014 року № 35 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації", яким було визначено порядок реалізації активів Банку, набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", яким було встановлено факт тимчасової окупації російською федерацією окремих території України, у тому числі територій, на яких був розміщений головний офіс Банку та частина його активів. Однак, Фонд упродовж майже 5-ти років з моменту укладання вищевказаних правочинів не вичиняв жодних дій, спрямованих на реалізацію зобов`язань неплатоспроможного банку до приймаючому банку за їх балансовою вартістю, зокрема, шляхом розірвання вищевказаних договорів, внесення змін до них чи визнання їх окремих положень недійсними у встановленому законом порядку.

Так само матеріали справи не містять жодних доказів звернення Фонду до приймаючого банку щодо відшкодування останнім збитків за відмову в прийнятті на його користь активів і зобов`язань неплатоспроможного банку.

При цьому, Фондом також не надано суду доказів відсутності пропозицій від інших потенційних покупців на активи Банку за більш вигідною ціною, а ніж їх було реалізовано Фондом у період з 2014 по 2019 роки.

Відтак, сума збитків, завданих Банку, зумовлена виключно свідомими неправомірними діями уповноваженої особи Фонду під час реалізації активів неплатоспроможного банку з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством, та за ціною у декілька десятків разів меншою від балансової вартості таких активів.

Крім того, як зазначає сам Фонд у своїй позовній заяві, заявлена до стягнення з відповідача сума збитків фактично визначена лише на підставі звіту Фонду про завершення процедури ліквідації Банку, оскільки переважна більшість первинних бухгалтерських документів, на підставі яких можливо встановити дійсну балансову вартість активів Банку, була втрачена (залишилась та тимчасово окупованій російськими військами території України). Інших належних та допустимих доказів реального розміру заподіяних Банку збитків матеріали даної справи не містять і позивачем таких документів надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що Фонд не довів наявності всіх елементів складу цивільно-правового правопорушення, зокрема, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою Банку шкодою, а також не обґрунтував належними та допустимими доказами розміру заявлених до стягнення з відповідача сум таких збитків, що є підставою для відмови в позові.

Судом також враховано те, що обґрунтовуючи дані позовні вимоги Фонд посилався саме на неправомірні дії російської федерації, - військової агресії проти України, які мали місце ще у 2014 році, тоді як з даним позов Фонд звернувся лише у червні 2023 року. У той же час, позовна заява Фонду не містить жодних обґрунтувань та зазначення обставин, які б виправдовували безпідставне зволікання Фондом протягом майже 9-ти років щодо звернення до суду з даним позовом, зокрема, до початку активної фази військової агресії російської федерації проти України та розірвання з 24 лютого 2022 року будь-яких дипломатичних відносин з державою-агресором, що, у свою чергу, суттєво ускладнило дослідження усіх обставин даної справи.

Крім того, приписами частин 1 та 2 статті 53 ГПК України визначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах виключно у випадках, встановлених законом.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача (частина 5 статті 53 ГПК України).

Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом (частина 1 статті 3 Закону № 4452-VI).

Судом встановлено, що даний позов поданий Фондом, у якому останній просить стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду, завдану Банку. Зокрема, позовні вимоги обґрунтовані не порушенням прав та законних інтересів саме Фонду, як учасника цивільних правовідносин, а порушенням майнових прав Банку на реалізацію його активів за справедливою ціною. Тобто, вказаний позов поданий Фондом в інтересах Банку, з метою відновленням порушення майнових прав та законних інтересів останнього (відшкодування завданої шкоди).

Разом із цим, частиною 6 статті 53 ГПК України визначений вичерпний перелік випадків, за яких Фонд має право звертатися до суду з позовом в інтересах інших осіб.

Зокрема, вказаною нормою Кодексу передбачено, що Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону № 4452-VI, діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку. Аналогічна норма міститься і в статті 52 Закону № 4452-VI.

З системного тлумачення вищевказаних норм законодавства вбачається, що Фонд, як установа, яка від імені держави гарантує повернення вкладів кожному вкладнику в разі ліквідації банку, уповноважений звертатися в інтересах третіх осіб виключно у спорах щодо відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону № 4452-VI.

При цьому, як було встановлено судом та не заперечувалося представником Фонду в судовому засіданні, Банк з 18 листопада 2019 року є припиненим, а його ліквідація є завершеною.

Відтак, у даному випадку Фонд, у силу вищевказаних приписів чинного процесуального законодавства, наділений повноваженнями звертатися до суду з позовом виключно в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, а не самого Банку.

Однак, доказів звернення Фонду в інтересах кредиторів, вимоги яких, залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, як того прямо вимагає частина 6 статті 53 ГПК України, і які в силу частини 5 цієї статті мали набути статусу позивачів у цій справі, матеріали даної справи не містять, як, зокрема, і обґрунтувань порушення прав та інтересів останніх неправомірними, на думку Фонду, діями відповідача.

Натомість Фонд звернувся з даним позовом саме як позивач про стягнення вказаної суми майнової шкоди виключно на свою користь. При цьому, даний позов у порушення приписів статті 52 Закону № 4452-VI та частини 6 статті 53 ГПК України мотивований виключно наявністю заподіяння шкоди Банку, а не наявністю заподіяної шкоди (збитків) кредиторам. Однак, вказана фінансова установа на момент подачі даного позову вже була ліквідована.

При цьому, суд відхиляє посилання представника позивача на приписи частини 5 статті 52 Закону № 4452-VI, оскільки вказана норма передбачає право Фонду на звернення з вимогою про відшкодування на його користь шкоди (збитків), завданої банку, виключно до завершення процедури ліквідації неплатоспроможного банку, а також до вичерпного кола осіб, зокрема: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду. Відтак, вищевказана норма Закону не є релевантною до спірних правовідносин у даній справі.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що даний позов подано неналежним позивачем, що також є самостійною підставою для відмови в його задоволенні.

Інші доводи, на які посилався позивач під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин у задоволенні позову Фонду слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30 липня 2024 року.

СуддяЄ.В. Павленко