УХВАЛА

25 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/9294/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Малашенкової Т.М., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Схід-Теплоремонт" - Максимова М.І., ордер АН № 1253627 від 06.06.2024,

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" - Даниляк О.С., дов. № 291 від 30.05.2023,

третьої особи-1 - акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" - Мартиненка О.С., дов. № 05-1/05-107 від 21.12.2022,

третьої особи-2 - товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лагерта" - не з`явились

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Схід-Теплоремонт" (далі - Товариство)

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2023 (головуючий суддя Борисенко І.І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 (головуючий Кравчук Г.А., судді: Коробенко Г.П., Тарасенко К.В.)

у справі № 910/9294/23

за позовом Товариства

до товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - Оператор ГТС),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача: 1) акціонерне товариство "Банк інвестицій та заощаджень" (далі - Банк);

2) товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лагерта" (далі - Юридична компанія),

про стягнення 3 659 925,18 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 22.07.2024 № 32.2-01/1495 у зв`язку з відпусткою суддів Колос І.Б. і Жайворонок Т.Є. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/9294/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Малашенкова Т.М. і Ємець А.А.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до суду з позовом до Оператора ГТС про стягнення 3 659 925,18 грн, у тому числі: 3 609 266,78 грн коштів, отриманих відповідачем за банківською гарантією та 50 658,40 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовано безпідставним зверненням відповідача до Банку з вимогою про сплату банківської гарантії через порушення Товариством умов договору підряду (капітальне будівництво) № від 14.01.2021. За доводами позивача, порушення договору не залежало від його волі, а було зумовлене об`єктивними причинами, що полягали у погодженні відповідачем субпідрядника для виготовлення технічної документації з землеустрою (право земельного сервітуту) та наданням додаткової документації (заключного звіту та методології) для виконання робіт, а потім у погодженні органом місцевого самоврядування меж земельних ділянок на яких мали б виконуватись роботи. При цьому, у подальшому, строки виконання робіт за І етапом відповідачем були продовжені, та останній претензій щодо порушення умов договору не пред`являв та питання про дострокове розірвання договору не ініціював.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Судові рішення мотивовано тим, що перерахування Банком на користь замовника коштів у сумі 3 609 266,78 грн відбулось у зв`язку з настанням гарантійного випадку, на підставі домовленостей, передбачених договором підряду та гарантією, відтак відсутні підстави для стягнення (повернення) цих коштів з відповідача на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Зважаючи на відмову у задоволенні основної вимоги, похідна вимога про стягнення з відповідача пені також була залишена судами без задоволення.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норми матеріального права, зокрема, частин першої, другої та третьої статті 563, статей 564, 565 ЦК України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України), без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

- від 18.10.2018 у справі № 910/21641/17, від 20.06.2018 у справі № 904/9536/17, від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17, від 14.11.2019 у справі № 910/20326/17, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 21.12.2021 у справі № 910/17772/20 про те, що обов`язок гаранта виплатити бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення принципалом зобов`язання, забезпеченого гарантією, та направлення бенефіціаром гаранту письмової вимоги разом із зазначеними у гарантії документами. За відсутності однієї із зазначених умов відповідальність гаранта не настає;

- від 28.07.2021 у справі № 910/7575/20 про те, що при вирішенні судами спору про стягнення коштів за гарантією суди мають з`ясовувати у першу чергу, (1) чи настав гарантійний випадок (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а також мають встановити, (2) чи відповідала пред`явлена кредитором (бенефіціаром) гаранту письмова вимога про сплату грошової суми або додані до неї документи умовам гарантії та (3) чи була подана ця вимога та додані до неї документи у межах строку дії гарантії;

- від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, від 31.03.2021 у справі № 910/17942/19, від 22.11.2022 у справі № 910/8528/21 щодо вини у порушенні господарських зобов`язань, забезпечених гарантією;

- від 17.07.2018 у справі № 910/13024/17 щодо застосування положень статті 218 ГК України;

- від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, від 21.09.2022 у справі № 911/589/21 щодо підтвердження настання форс-мажорних обставин.

Просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Оператор ГТС подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

У своїх відзивах на касаційну скаргу Банк і Юридична компанія підтримали доводи скаржника, просили її задовольнити.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Оператор ГТС (замовник) і Товариство (підрядник) 14.01.2021 уклали договір підряду (капітальне будівництво) № (далі - Договір підряду), за умовами якого:

- замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик виконати роботи відповідно до умов цього договору, в повному обсязі відповідно до вимог чинних нормативних документів і проектної документації, по об`єкту "Реконструкція газопроводу-відводу DN 300 до газорозподільної станції "Тернівка", а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов цього договору. Договірна ціна (додаток № 1) та графік виконання робіт (додаток № 2) до цього договору підписуються обома сторонами одночасно з укладанням цього договору та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.3);

- об`єми робіт, терміни та етапність виконання робіт (додаток № 2) до цього договору підписуються обома сторонами одночасно з укладанням цього договору та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2);

- договірна ціна (додаток № 1) та графік виконання робіт (додаток № 2) до цього договору підписуються обома сторонами одночасно з укладанням цього договору та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.3);

- загальна вартість виконуваних робіт за цим договором згідно з договірною ціною становить 72 185 335,68 грн (пункт 3.1);

- замовник протягом 30-ти календарних днів, але не раніше, ніж через 20 календарних днів з моменту прийняття відповідних етапів робіт, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ-3), перераховує на розрахунковий рахунок підрядника суму вартості прийнятих робіт (пункт 3.2.1);

- підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 990 днів з дати отримання від замовника письмового розпорядження (дозволу) на початок виконання робіт та виконати роботи з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 2) (пункт 4.1);

- строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням відповідних змін до графіку виконання робіт в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про публічні закупівлі" (пункт 4.5);

- виконання цього договору забезпечуються наданням підрядником безвідкличної безумовної банківської гарантії на суму 3 609 266,78 грн, з терміном дії - до 30.12.2023 включно (пункт 8.10);

- договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до 30.11.2023, а в частині гарантійних зобов`язань - до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання (пункт 10.1).

У додатку № 1 до Договору підряду сторони погодили договірну ціну будівництва об`єкту, яка становить 72 185 335,68 грн, а у додатку № 2 до Договору підряду (з урахуванням внесених змін додатковою угодою № 1 від 09.06.2021), - графік виконання робіт, що становить 990 календарних днів та складається з 5 етапів, зокрема:

- строк виконання робіт по І етапу "Підготовчі роботи, в т.ч. землевідведення, розробка проектів землеустрою, інше для забезпечення робіт 1-ї черги будівництва" - 210 календарних днів від дати підписання договору з замовником;

- строк виконання робіт II етапу "Будівельні роботи 1-ї черги будівництва (лінійна частина, крановий вузол, блискавкозахист, ЕХЗ, електротехнічні рішення, охоронна сигналізація, рекультивація земель, благоустрій, інше, введення в експлуатацію)" - 150 календарних днів в перший неопалювальний сезон після виконання підготовчих робіт, визначених п. 1 (можливо після виконання частини підготовчих робіт, визначених п. 1, з погодження землевласників чи землекористувачів) та отримання від замовника дозволу на початок виконання будівельних робіт;

- строк виконання робіт по III етапу "Підготовчі роботи, в т.ч. землевідведення, розробка проектів землеустрою, рекультивація земель, інше для забезпечення робіт 2-ї черги будівництва" - 120 календарних днів після виконання будівельних робіт 1-ї черги будівництва;

- строк виконання робіт IV етапу "Будівельні роботи 2-ї черги будівництва (лінійна частина, ЕХЗ, система АТХ, рекультивація земель, благоустрій, інше, введення в експлуатацію) " - 150 календарних днів в другий неопалювальний сезон з дати отримання від Замовника дозволу на початок виконання будівельних робіт.

- строк виконання робіт V етапу "Завершальні роботи з біологічної рекультивації порушених земель" - 360 календарних днів після виконання будівельних робіт 2-ї черги будівництва.

Крім того, 06.01.2021 Банк (гарант) і Товариство (принципал) уклали договір надання банківської гарантії № 191/21-ГВ, за умовами якого гарант надає за заявою принципала банківську гарантію забезпечення виконання договору, що буде укладений між Товариством та Оператором ГТС, на суму 3 609 266,78 грн.

11.01.2021 Банк (гарант) надав Оператору ГТС (бенефіціар) банківську гарантію № 191/21-ГВ на суму 3 609 266,78 грн з наступними умовами:

- гарант зобов`язується безумовно протягом 5 банківських днів після одержання паперового оригіналу письмової вимоги бенефіціара, оформленої належним чином (підпис уповноваженої особи, печатка бенефіціара (якщо передбачена) та/або електронного SWIFT-повідомлення через банк бенефіціара на SWIFT гаранта сплатити бенефіціару повну суму банківської гарантії, без необхідності для бенефіціара обґрунтовувати свою вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім вимоги, або виконання будь-яких інших умов, за умови, що в тексті вимоги буде зазначено, що сума, яка вимагається, повинна бути сплачена у зв`язку з невиконанням/належним виконанням принципалом зобов`язань за договором;

- ця гарантія набирає чинності з дати та діє включно до 30.12.2023 включно;

- форма представлення вимоги: у паперовій формі рекомендованим листом або кур`єром та/або ключовим SWIFT-повідомленням через банк бенефіціара на наш SWIFT;

- ця гарантія є безвідкличною, непередаваною і не може бути переуступлена без попередньої згоди зі сторони гаранта, принципала та бенефіціара.

01.02.2023 Оператором ГТС через публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" до Банку була направлена вимога, у якій бенефіціар повідомив гаранта про неналежне виконання принципалом (Товариством) своїх зобов`язань за Договором підряду, у зв`язку із чим вимагав сплатити суму коштів у розмірі 3 609 266,78 грн.

Зі свого боку, Банк 01.02.2023 направив на адресу Товариства лист про отримання вказаної вимоги бенефіціара та вимагав сплатити на користь Банку суму відшкодованої гарантії у розмірі 3 609 266,78 грн та пеню.

У відповідь на вказану вимогу Товариство просило Банк (лист від 06.02.2023) не виконувати вимогу бенефіціара, оскільки останнім не підтверджено належними доказами неналежне виконання Договору підряду.

Проте, 01.03.2023 Банк сплатив гарантійне забезпечення відповідачу у повному обсязі - 3 609 266,78 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 14234 від 01.03.2021, про що повідомив Товариство листом від 01.03.2023, яким просив відшкодувати сплачену Банком гарантію.

Товариство платіжними дорученнями № 2325 від 06.04.2023, № 2319 від 30.03.2023, № 2310 від 23.03.2023, № 2296 від 16.03.2023 та № 2396 від 11.05.2023 відшкодувало Банку кошти гарантії у сумі 3 609 266,78 грн та пеню у сумі 50 658,40 грн., що разом становить 3 659 925,18 грн.

Посилаючись на статтю 1212 ЦК України Товариство вказує на безпідставність сплати ним коштів гарантії, оскільки вина позивача у порушенні зобов`язання за Договором підряду відсутня, а добровільна сплата Банку цього забезпечення та пені відбулась з метою уникнення негативних наслідків у відносинах позивача з третьою особою.

Ухвалюючи оскаржувані рішення суди виходили з того, що відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, урегульовані нормами, закріпленими у главі 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, що міститься у главі 83 ЦК України та в якій закріплені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави (глави 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз положень статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що ця стаття стосується позадоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого, збереженого майна (кондикційні зобов`язання), що виникають за наявності одночасно таких умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

При цьому, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такі висновки щодо застосування положень глави 83 ЦК України та, зокрема статті 1212 ЦК України, є сталими у судовій практиці та викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 06.06.2022 у справі № 903/142/21 та в інших.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України гарантія є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини першої статті 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання урегульований Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 (далі -Положення).

Відповідно до підпункту 9 пункту 3 Розділу І Положення гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Гарантійний випадок - це одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Гарантія може бути відкличною або безвідкличною. Безвідклична гарантія - це гарантія, умови якої не можуть бути змінені і вона не може бути припинена банком-гарантом згідно із заявою принципала без згоди та погодження з бенефіціаром. Безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов (пункт 2 Положення).

За змістом статті 561 ЦК України, пункту 27 Положення гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

У розгляді цього спору судами з`ясовано, що Банк (гарант) отримав 01.02.2023 SWIFT-повідомлення (вимогу) бенефіціара (з посиланням на номер і дату гарантії та укладений договір поставки № Л/НХ-21875/НЮ від 14.12.2021) про виплату коштів за банківською гарантією.

Зазначена вимога Оператора ГТС була належно представлена Банку та отримана останнім у визначені умовами гарантії строк та способи, та 01.03.2023 на виконання банківської гарантії № 191/21-ГВ від 11.01.2021 Банк сплатив бенефіціару гарантійну суму в розмірі 3 609 266,78 грн, про що свідчить платіжне доручення № 14234 від 01.03.2023.

Досліджуючи обставини настання у спірних правовідносинах гарантійного випадку, суди встановили, що у додатку № 2 був погоджений графік виконання робіт, що становить 990 календарних днів та складається з 5 етапів.

Зокрема, строк виконання робіт по І етапу "Підготовчі роботи, в т.ч. землевідведення, розробка проектів землеустрою, інше для забезпечення робіт 1-ї черги будівництва", враховуючи додаткову угоду № 1 від 09.06.2021, становив 210 календарних днів від дати підписання договору з замовником.

Кінцевим строком виконання І етапу робіт було 12.08.2021.

Однак, станом на 12.08.2021 та відповідно до акта приймання виконаних будівельних робіт (за травень 2021) від 25.05.2021 підрядником (Товариством) були виконані роботи І етапу частково, на суму 614 111,20 грн, а саме - був розроблений Технічний звіт з підготовчих та вишукувальних робіт по визначенню меж сервітутів для проведення реконструкції ниток газопроводу-відводу DN 300 до газорозподільної станції "Тернівка", які розташовані за межами населених пунктів на території Троїцької та Вербківської сільських рад Павлоградського району Дніпропетровської області", та Технічний звіт з топографо-геодезичних вишукувань для реконструкції ниток і газопроводу-відводу DN 300 до газорозподільної станції "Тернівка", розташовані за межами населених пунктів на території Троїцької та Вербківської сільських рад Павлоградського району Дніпропетровської області.

Станом на 12.08.2021 відповідно до акта приймання виконаних будівельних робіт від 25.05.2021 були лише здійснені роботи по визначенню меж сервітутів для проведення реконструкції ниток газопроводу-відводу DN 300 до газорозподільної станції "Тернівка".

Однак, жодної земельної ділянки для забезпечення виконання робіт відведено не було.

Так, як вбачається з вказаних Технічних звітів, наданих позивачем на виконання Договору підряду, з метою реконструкції газопроводу-відводу DN 300 до газорозподільної станції "Тернівка" підрядник мав відвести 31 земельну ділянку (укласти та зареєструвати договори сервітутів на ці земельні ділянки).

Проте, станом на 12.08.2021 не відведено жодної земельної ділянки, необхідної для виконання будівельних робіт 1-ї черги будівництва (II етап).

Лише 24.11.2021 було зареєстровано 9 договорів строкового платного земельного сервітуту на 9 земельних ділянок, тобто з порушенням строків, передбачених договором. Ще 10 договорів сервітуту були укладені позивачем з землекористувачами, проте, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право користування за відповідачем на ці земельні ділянки зареєстроване не було.

У з`ясуванні підстав порушення Товариством своїх зобов`язань за Договором підряду в частині виконання робіт по І етапу судами встановлено, що:

- укладаючи у січні 2021 року позивач був достеменно обізнаний, які саме роботи він має виконати, та, що для виконання цих робіт він має отримувати відповідні дозволи, у тому числі земельні сервітути;

- на виконання пункту 4.1 Договору підряду, Оператор ГТС листом від 19.01.2021 повідомив Товариство про надання дозволу на початок виконання робіт та щодо необхідності оформлення дозволу (згоди) на виконання робіт в охоронній зоні об`єкту магістрального газопроводу згідно вимог СОУ-Н МГІЕ 60.3.006:2005 "Правила безпечного виконання робіт в охоронних зонах магістральних та міжпромислових трубопроводів";

- Товариство лише 27.04.2021 звернувся до замовника листом № 27/04-21 з проханням надати дозвіл (розпорядження) про початок виконання підготовчих робіт (землевідведення, розробка документації із землеустрою, інше) субпідрядною організацією - Юридичною фірмою, з якою 17.02.2021 Товариством був укладений попередній договір про укладення договору про надання послуг з оформлення прав на земельні ділянки;

- Оператор ГТС неодноразово звертався до Товариства (листи від 16.11.2021 та від 08.12.2021), в яких вказував на порушення строків виконання робіт. В свою чергу, Товариство у листі від 30.11.2021 № 54/11-21 та в позові зазначає про те, що станом на 29.11.2021 було виконано лише 80% від обсягу робіт І-го етапу згідно з Договором підряду;

- не виконавши всього обсягу робіт за договором (навіть І етапу робіт), 19.12.2022 та 09.01.2023 Товариство направило Оператору ГТС листи про розірвання Договору підряду у зв`язку з настанням обставин непереборної сили, викликаних воєнним станом, введеним з 24.02.2022 в Україні Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022.

Таким чином судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень з`ясовано як факт дійсності та чинності банківської гарантії на момент звернення Оператора ГТС з вимогою про сплату гарантійного платежу, відповідність цієї вимоги умовам гарантії, так і факт порушення Товариством умов Договору підряду (настання гарантійного випадку), що і слугувало підставою для відмови в позові.

При цьому судами відхилено доводи позивача про настання форс-мажорних обставин, що унеможливили виконання ним своїх зобов`язань за Договором підряду, оскільки: по-перше, порушення Товариством своїх зобов`язань за Договором підряду відбулось до введення 24.02.2022 воєнного стану в Україні; по-друге, введення воєнного стану на території України ще не означає, що Товариство не могло здійснювати господарську діяльність та своєчасно виконати роботи за Договором підряду і обставини такої неможливості не доведено відповідними доказами у цій справі; по-третє, лист ТТП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, на який посилається Товариство та яким засвідчено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною, не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність форс-мажорних обставин (введення військового стану в Україні). Також вказаний лист ТПП видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між настанням вказаних обставин та неможливістю виконання позивачем конкретного зобов`язання (виконання робіт).

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Товариство у касаційній скарзі посилається на те, що судами при ухваленні оскаржуваних рішень не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування частин першої, другої та третьої статті 563, статей 564, 565 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України у подібних правовідносинах.

Так, скаржник покликається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.10.2018 у справі № 910/21641/17, від 20.06.2018 у справі № 904/9536/17, від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17, від 14.11.2019 у справі № 910/20326/17, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 21.12.2021 у справі № 910/17772/20 про те, що обов`язок гаранта виплатити бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення принципалом зобов`язання, забезпеченого гарантією, та направлення бенефіціаром гаранту письмової вимоги разом із зазначеними у гарантії документами. За відсутності однієї із зазначених умов відповідальність гаранта не настає.

Скаржник також зазначає про неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.07.2021 у справі № 910/7575/20 про те, що при вирішенні судами спору про стягнення коштів за гарантією суди мають з`ясовувати у першу чергу, (1) чи настав гарантійний випадок (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а також мають встановити, (2) чи відповідала пред`явлена кредитором (бенефіціаром) гаранту письмова вимога про сплату грошової суми або додані до неї документи умовам гарантії та (3) чи була подана ця вимога та додані до неї документи у межах строку дії гарантії.

Верховний Суд наголошує, що зазначені висновки Верховного Суду сформовані при вирішенні спорів про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією бенефіціару за його вимогою, а не спорів принципала з бенефіціаром щодо повернення вже сплачених гарантом бенефіціару коштів в порядку глави 83 ЦК України.

Крім того, 17.05.2024 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду розглянув справу № 910/17772/20 та прийняв постанову, якою відступив від свого висновку, наведеного у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить дослідження наявності чи відсутності виникнення порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

ОП КГС ВС сформовано нову правову позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якої, норми ГК України та ЦК України, якими врегульовано забезпечення виконання зобов`язання гарантією та її правова природа, слід розуміти таким чином, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником.

За висновками ОП КГС ВС:

"53. …законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплату грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.

54. Положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частина третя статті 563 ЦК України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Адже гарант може видати на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.

55. Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.

56. Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України.

59. Об`єднана палата вважає, що призначенням інституту гарантії (§ 4 глави 49 ЦК України) є надання упевненості учасникам обороту в тому, що бенефіціар гарантовано і швидко одержить платіж, якщо надасть документи, передбачені гарантією (наприклад, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передачі виконаних робіт тощо), причому навіть і в тому випадку, коли між принципалом і бенефіціаром існує спір щодо виконання зобов`язання. Запорукою тому має бути надійність банківської системи. Тим самим у разі виникнення спору щодо наявності чи відсутності боргу принципала останній та бенефіціар в частині стягнення боргу міняються місцями: не бенефіціар звертається до суду за стягненням боргу (бо він вже одержав від гаранта суму боргу, яку вважав наявною), а принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України) з огляду на відсутність боргу принципала. ".

Незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої у цій справі відступив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (постанова ОП КГС ВС від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19).

Скаржник також посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, від 31.03.2021 у справі № 910/17942/19, від 22.11.2022 у справі № 910/8528/21 щодо вини у порушенні господарських зобов`язань, забезпечених гарантією.

Так, за твердженнями скаржника, у справах № 910/17942/19, № 910/16898/19 (за позовом державного підприємства до банку про стягнення суми гарантії) Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки невиконання Товариством робіт у строк, передбачений Договором, мало місце фактично з вини Адміністрації (недопуск до місця проведення робіт, незатвердження переліку переданої документації тощо), прострочення боржника (Товариства) не відбулося, а тому підстави для виплати грошових коштів, визначених банківською гарантією, відсутні.

У справі № 910/8528/21 (за позовом банку до двох товариств про відшкодування суми сплаченої гарантії) Верховний Суд зазначив, що встановлення судами у іншій справі № 910/18478/19 обставин того, що ТОВ "Акфілд" прострочив зобов`язання щодо поставки товару у строк, передбачений договором, не з власної вини, а через несплату авансового платежу АТ "Укргазвидобування" в особі філії Геодезичне управління "Укргазпромгеофізика" та, що ТОВ "Акфілд" вживались всі залежні від нього дії для здійснення цієї поставки товару (про що зазначав суд першої інстанції з посиланням на судові рішення у справі № 910/18475/19), які є преюдиційними при розгляді цієї справи, спростовують доводи позивача про неналежне виконання ТОВ "Акфілд" своїх зобов`язань за договором поставки № УГПГ Ф562/07-19 від 08.02.2019, належне виконання якого забезпечувалось відповідною банківською гарантією, а, отже і настання гарантійного випадку у цьому випадку, у АТ "Комерційний банк "Глобус" були відсутні підстави для здійснення на користь АТ "Укргазвидобування" в особі філії Геодезичне управління "Укргазпромгеофізика" платежу за банківською гарантією № 11911/5 від 29.01.2019.

Водночас у справі, що переглядається, позивачем не доведено, а судами не встановлено існування у спірних правовідносинах обставин прострочення кредитора у діях Оператора ГТС. Натомість суди встановили наявність зволікання у діях Товариства із початком І етапу робіт, залученням відповідного субпідрядника для їх часткового виконання попри обізнаність про їх обсяг та специфіку виконання (землевідведення, розробка проектів землеустрою).

Скаржник також посилається на неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.07.2018 у праві № 910/13024/17, однак такі посилання скаржника фактично зводяться до цитування статей 216, 218 ГК України, викладених у цій постанові, що не є висновком Верховного Суду щодо застосування норм права.

В свою чергу, посилання скаржника на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та від 21.09.2022 у справі № 911/589/21 про те, що:

"сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами";

"Засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування форс-мажорних обставин для сторін договору якщо вони про це домовились, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності із іншими доказами", відхиляються Верховним Судом, оскільки зміст касаційної скарги у цій частині зводиться до цитування позивачем окремих абзаців мотивувальної частини відповідних постанов Верховного Суду. При цьому скаржник не вказує, у застосуванні яких саме норм права суди попередніх інстанцій припустилися помилки при вирішенні даного спору та в чому саме полягає суть порушення норм права у контексті цих конкретних висновків Верховного Суду.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Судами попередніх інстанцій у цій справі надано оцінку доводам Товариства щодо форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах та з`ясовано, зокрема те, що порушення Товариством своїх зобов`язань за Договором підряду відбулось до введення 24.02.2022 воєнного стану в Україні, яким останнє обґрунтовувало настання форс-мажорних обставин.

Отже, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин у справах, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Схід-Теплоремонт" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 у справі № 910/9294/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова

Суддя А. Ємець