номер провадження справи 18/62/24
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

31.07.2024 справа № 908/1059/24

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі головуючого судді Левкут Вікторії Вікторівни, розглянувши матеріали справи № 908/1059/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг (вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116)

до відповідача Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області (просп. Соборний, буд. 164, м. Запоріжжя, 69107)

про стягнення 47581,10 грн.

Без повідомлення (участі) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг звернулось до Господарського суду Запорізької області через систему Електронний суд з позовною заявою до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про стягнення 47581,10 грн., з яких: 31964,15 грн. основного боргу по оплаті за природний газ, поставлений згідно договору постачання природного газу № 07-1050/21-БО-Т від 05.11.2021, 7487,73 грн. пені, 1481,00 грн. 3% річних та 6648,22 грн. інфляційних втрат. У позовній заяві позивач просив розглядати справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2024 справу № 908/1059/24 передано на розгляд судді Левкут В.В.

Ухвалою суду від 15.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 908/1059/24, присвоєно справі номер провадження 18/62/24, на підставі ст. 252 ГПК України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи. В даній ухвалі суду зазначалось, що розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі № 908/1059/24; відповідачу запропоновано надати у строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 06.05.2024, відзив на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України; позивачу запропоновано у строк протягом 5 днів з дня отримання відзиву (у разі його отримання) надати суду відповідь на відзив.

Оскільки у позивача та відповідача зареєстровані електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (підсистема Електронний суд), обмін документами з ними здійснювався в підсистемі Електронний суд.

Предметом спору у даній справі є вимоги ТОВ Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про стягнення 31964,15 грн. основного боргу по оплаті за природний газ, поставлений згідно договору постачання природного газу № 07-1050/21-БО-Т від 05.11.2021, 7487,73 грн. пені, 1481,00 грн. 3% річних та 6648,22 грн. інфляційних втрат. З розрахунку позивача вбачається, що заборгованість відповідача виникла за період з листопада 2021 року по квітень 2022 року включно. Позивач в підтвердження заявлених позовних вимог зазначив, що порядок та умови передачі природного газу врегульовано розділом 3 договору постачання природного газу № 07-1050/21-БО-Т від 05.11.2021. Підпунктом 3.5.1. п. 3.5. договору встановлено обов`язок відповідача надати позивачу не пізніше 5 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період. Відповідно до пп. 3.5.2 п. 3.5 договору на підставі отриманих від відповідача даних та даних щодо остаточної алокації відборів відповідача на Інформаційній платформі Оператора ГТС позивач готує та надає відповідачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником позивача. Таким чином, позивач, на підставі даних щодо остаточної алокації відборів відповідача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, на виконання пп. 3.5.2 п. 3.5 договору, направляв відповідачу акти приймання-передачі природного газу за період постачання природного газу з листопада 2021 року по квітень 2022 року, але відповідач оплатив вартість спожитого природного газу за наведений період частково, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 5.1 договору. Позов обґрунтовано посиланням на приписи ст.ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230-232, 264-265 ГК України, ст.ст. 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України.

Від відповідача відзив на адресу суду не надійшов.

Дослідивши матеріали справи № 908/1059/24 суд зазначає, що загальновідомим є факт, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває й на теперішній час.

Як встановлено судом, на час укладення договору постачання природного газу № 07-1050/21-БО-Т від 05.11.2021 податковою адресою Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області було м. Мелітополь Запорізької області, що входить до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України. Рішення щодо зміни місцезнаходження Мелітопольської міської ради Запорізької області та її виконавчого комітету з міста Мелітополь на місто Запоріжжя відповідач ухвалив 13.03.2022. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що розподіл природного газу за заявлений позивачем період здійснювався ПрАТ «Мелітопольгаз», тобто, постачання здійснювалось на тимчасово окуповану територію.

Відповідно до статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19.02.2014.

Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19.02.2014. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20.02.2014.

Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації), починаючи з 07.04.2014. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

За статтею 2 цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 3 для цілей Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку;

4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

За частиною четвертою статті 4 цього ж Закону, в умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України.

Частиною другою статті 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України унормовано, що на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.

В пункті 6 Рекомендації Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану від 02.03.2022 вказано, що усім судам України рекомендовано виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану.

Верховним Судом 04.03.2022 оприлюднено роз`яснення про особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан. Верховний Суд зазначив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Варто також ураховувати, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, держава, яка створює суди першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями ст. 6 Конвенції в провадженнях у цих судах.

Одною з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судовий захист. Це право випливає з ч. 3 ст. 8, ч. 1 ст. 55 Конституції України.

Відповідно до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу.

Частинами 1, 2, 3 ст. 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду прийнято постанову від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, в якій колегією суддів викладено такий правовий висновок: «З огляду на те, що місцем провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії позивача у справі є сонячна електростанція (дахова) будинків 15/6 та 15/7 на вулиці Дмитра Донцова у місті Мелітополі Запорізької області, загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому дослідженні, є факт окупації міста Мелітополя з 26.02.2022, то в силу положень ч. 2 ст. 13 і ч. 2 ст. 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України позивач з лютого по серпень 2022 року не мав права здійснювати господарську діяльність з виробництва електричної енергії та передавати її лініями електропередач відповідачу, всі підписані представниками сторін у справі акти купівлі-продажу електроенергії в період часу з лютого по серпень 2022 є нікчемними правочинами, що не мають жодних правових наслідків (крім пов`язаних з їх недійсністю), подальша перереєстрація у 2023 році місцезнаходження відповідача не може змінити його правовий статус за період часу з лютого по серпень 2022 року».

Об`єднаною палатою Верховного Суду 19.04.2024 прийнято ухвалу у справі №908/1162/23 про прийняття до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 908/1162/23 за касаційною скаргою ТОВ ВІМК на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023; розгляд справи призначено на 07.06.2024; ухвалою від 07.06.2024 учасників справи повідомлено, що судове засідання відбудеться 02.08.2024.

Зазначена ухвала про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду мотивована необхідністю виконання функцій із забезпечення сталості та єдності судової практики, оскільки колегія суддів у справі №908/1162/23 вважає, що є необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 щодо того, що достатнім для застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України є розповсюдження дії цього Закону на спірні правовідносини з огляду на приписи статті 2 Закону. Колегія суддів вважає, що положення статей 13 та 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України можуть бути поширені на тимчасово окуповані території з урахування частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України.

Отже, зі змісту ухвали Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2024 у справі № 908/1162/23 вбачається, що наразі на вирішенні об`єднаної палати Верховного Суду знаходиться питання щодо правової позиції по застосуванню положень статей 13 та 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України стосовно їх застосування до територій, окупованих після 24.02.2024.

Частинами 5 і 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд враховує, що у справі № 908/1059/24 як і у справі № 908/1162/23, йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині другій статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"; окрім того, в обох справах йдеться про територію, окуповану з лютого 2022 року (м. Мелітополь та село Терпіння Мелітопольського району Запорізької області), за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто правовідносини у цих справах є подібними і доводи касаційної скарги у справі № 908/1162/23 ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

З наведеного вбачається, що на вирішенні об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебуває справа №908/1162/23, в якій має бути сформований висновок щодо виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування частини другої статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у спорах між постачальником та споживачем щодо стягнення заборгованості за поставлені обсяги електроенергії в період запровадженого воєнного стану в державі та знаходження споживача на тимчасово окупованій території. Відповідне питання стосується предмета спору у даній справі.

Отже, приймаючи до уваги, що в силу норм ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду, в цей же час наразі існує різний підхід суду касаційної інстанції при вирішенні питання щодо обставин постачання енергетичних ресурсів на окуповані території, суд визнав, що наразі існує необхідність у зупиненні провадження у справі №908/1059/24 до перегляду судового рішення у справі №908/1162/23 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та отримання остаточних висновків щодо застосування частини другої статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у контексті знаходження споживача на окупованій території.

При цьому зупинення провадження у справі № 908/1059/24 є цілком виправданим, оскільки врахування висновків Верховного Суду сприятиме в ухваленні судом за результатом вирішення спору у цій справі законного і обґрунтованого судового рішення, з дотриманням завдань та основних засад господарського судочинства.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

За приписами п. 11 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 7 ч. 1 ст. 228 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки результати перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у касаційному порядку справи № 908/1162/23 матимуть значення для вирішення справи № 908/1059/24, суд вирішив зупинити провадження у справі №908/1059/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №908/1162/23 та оприлюднення цього судового рішення.

Також, враховуючи те, що початок розгляду справи по суті у передбачений ст. 248 ГПК України строк не відбувся у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України та веденням бойових дій на території Запорізької області, інтенсивними ракетними та артилерійськими обстрілами м. Запоріжжя з початку військової агресії РФ по теперішній час, що загрожувало життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів та працівників суду в умовах збройної агресії проти України, з метою дотримання принципу рівності сторін та процесуальних прав усіх учасників справи, суд визнав за необхідне поновити процесуальні строки розгляду справи по суті, визначивши кінцевий строк розгляду справи не більш тридцяти днів з моменту закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 908/1162/23 та оприлюднення цього судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України, ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 119, п. 7 ч. 1 ст. 228, ст.ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Поновити процесуальні строки розгляду справи № 908/1059/24 по суті.

2. Кінцевий строк розгляду справи по суті визначити не більш тридцяти днів з моменту закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 908/1162/23 та оприлюднення цього судового рішення.

3. Провадження у справі № 908/1059/24 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про стягнення 47581,10 грн. - зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №908/1162/23 та оприлюднення цього судового рішення.

4. Запропонувати учасникам справи повідомити суд про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі № 908/1059/24.

Повний текст ухвали складено та підписано 31.07.2024.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили (ст.ст. 235, 255, 256 ГПК України). Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Левкут