ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

29.07.2024 Справа № 914/1359/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу Львівська клінічна лікарня на залізничному транспорті Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача Фізичної особи-підприємця Флис Тетяни Михайлівни

про виселення з частини нежитлового приміщення та стягнення неустойки

ВСТАНОВИВ

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу Львівська клінічна лікарня на залізничному транспорті Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до відповідача Фізичної особи-підприємця Флис Тетяни Михайлівни про виселення з частини нежитлового приміщення та стягнення неустойки.

Ухвалою суду від 29.05.2024 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.07.2024.

Однак після відкриття провадження у справі, в підготовчому засіданні судом встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог статей 162, 164 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що ухвалою суду від 09.07.2024, згідно із частиною 11 статті 176 ГПК України, позовну заяву у справі № 914/1359/24 було залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк для виправлення допущених недоліків, які зазначені у вказаній ухвалі суду.

Зокрема суд встановив, що позивач заявив позовну вимогу немайнового характеру про виселення відповідача з частини нежитлових вбудованих приміщень та позовну вимогу майнового характеру про стягнення неустойки за період з 11.11.2023 по день винесення судового рішення за прострочення повернення об`єкта оренди. Однак при цьому позивач в порушення статті 162 Господарського процесуального кодексу України не зазначив конкретну ціну позову та обґрунтований розрахунок суми, що стягується.

Крім того судом встановлено, що позивачем до позовної заяви долучено докази сплати судового збору лише за позовну вимогу немайнового характеру (платіжна інструкція №110352 від 21.02.2024 на суму 3028,00 грн). Доказів сплати судового збору за позовну вимогу майнового характеру позивач не подав.

Враховуючи наведене, в ухвалі від 09.07.2024 суд зазначив, що на виконання вимог статті 162 ГПК України позивачу необхідно визначити ціну позову та згідно із статтею 164 ГПК України необхідно сплатити судовий збір та надати суду докази його сплати за позовну вимогу майнового характеру, виходячи із ціни позову.

22.07.2024 позивач подав заяву (вх.№18586/24) про усунення недоліків позовної заяви, однак як вбачається із її змісту та долучених до неї додатків, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу Львівська клінічна лікарня на залізничному транспорті Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" не усунуло недоліків позовної заяви, які вказані в ухвалі суду від 09.07.2024.

В поданій заяві (вх.№18586/24) позивач просить застосувати в якості аналогії права положення частини 2 статті 163 ГПК України та частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" і попередньо визначити розмір судового збору за позовну вимогу про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 11.11.2023 (з дати припинення договірних відносин між сторонами) по день винесення судового рішення, з наступним стягненням недоплаченого судового збору.

При цьому в поданій заяві позивач посилається на статтю 785 ЦК України, згідно з якою у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, а якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Посилаючись також на постанову Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19 позивач вказав, що в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка), яка передбачена статтею 785 ЦК України, є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. А з огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), тому санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном).

З огляду на вказане, зважаючи на те, що санкція має характер тривалості у часі, а також те, що відповідач зобов`язаний сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном, тому на переконання позивача в даному випадку у позовній заяві неможливо визначити період нарахування неустойки і, відповідно, неможливо провести розрахунок її розміру станом на день подання позову.

Таким чином як вбачається із поданої заяви, позивачем не визначено ціни позову у справі №914/1359/24 та не подано доказів сплати судового збору за позовну вимогу майнового характеру.

Розглянувши заяву позивача, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 162 ГПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України встановлено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці.

Так, частиною 2 статті 163 ГПК України встановлено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Суд погоджується із твердженням позивача про те, що неустойка в розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час неправомірного користування майном має триваючий характер у часі, однак як вбачається зі змісту наведених норм ГПК України, ціна позову визначається саме станом на момент пред`явлення позову, тобто в даному випадку станом на 22.05.2024 (дата підписання позовної заяви та відправлення її на адресу суду).

Як вже було зазначено судом, позивач просить стягнути неустойку за період починаючи з 11.11.2023, і при цьому, як вказав позивач, неустойка у розмірі подвійної орендної плати за один місяць становить 18397,22 грн.

Отже з наведеного слідує, що твердження позивача про неможливість визначити ціну позову станом на момент пред`явлення позову, тобто неможливість визначити розмір неустойки за період з 11.11.2023 по 22.05.2024, є хибним.

При цьому відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Як зазначив сам позивач, неустойка стягується за весь час неправомірного користування майном. Тобто із вказаного слідує, що визначити розмір стягуваної суми можливо лише до моменту пред`явлення позову, а не на майбутнє, оскільки неможливо стверджувати, що в подальшому відповідач також буде неправомірно користуватися майном.

Разом з тим необхідно зазначити, що статтею 46 ГПК України передбачено право позивача збільшити розмір позовних вимог, а відповідно до частини 3 статті 163 ГПК України у разі збільшення розміру позовних вимог несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд із відповідною заявою.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення неустойки ґрунтується на наявності грошових вимог до відповідача, носить майновий характер, тобто повинна мати вартісну оцінку, а будь який майновий спір має ціну позову.

В ухвалі суду від 09.07.2024 про залишення позовної заяви без руху суд звертав увагу позивача на те, що посилання в позовній заяві на норми частини 2 статті 163 Господарського процесуального кодексу України та частини 2 статті 6 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованим, оскільки як вбачається зі змісту норм зазначених статей, такі регулюють порядок сплати судового збору за позовні вимоги про визнання права власності на майно або його витребування, за якими судовий збір визначається із вартості майна. І при цьому судом було наголошено, що в даному випадку заявлено позовну вимогу про стягнення грошових коштів, розмір та період нарахування яких можливо визначити на момент подання позовної заяви, з чого слідує, що визначити розмір судового збору в даному випадку також можливо.

Враховуючи вищевказане, заява (вх.№18586/24) в якій позивач просить застосувати в якості аналогії права положення частини 2 статті 163 ГПК України та частини 2 статті 6 Закону України «Про судовий збір» і попередньо визначити розмір судового збору за позовну вимогу про стягнення неустойки є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 13 статті 176 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

З огляду на вказане, враховуючи те, що позивач не усунув недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Крім того необхідно зазначити, що ухвала суду від 09.07.2024 про залишення позовної заяви без руху була вручена позивачу 12.07.2024, а для виправлення недоліків судом було встановлено строк у п`ять днів з дня вручення ухвали позивачу. Тобто останнім днем для усунення недоліків позовної заяви в даному випадку є 17.07.2024. Однак як вбачається з відмітки на поштовому конверті, в якому до суду надійшла заява про усунення недоліків, позивач надіслав цю заяву на адресу суду 18.07.2024.

Керуючись статтями 176, 226, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ

1. Позов у справі № 914/1359/24 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу господарського суду може бути оскаржено відповідно до розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Суддя Петрашко М.М.