УХВАЛА

за результатами розгляду скарги

м. Київ

25.07.2024Справа № 910/10723/23

За скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"
на діїОболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Юстиції (м. Київ)
у справі№ 910/10723/23
За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"
доПриватного підприємства "Торговий дім "Ярило"
простягнення 31 239,77 грн

Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Грищенко О.М.;

від відповідача: не з`явився;

від відділу ДВС: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/10723/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (далі також - позивач, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») до Приватного підприємства "Торговий дім "Ярило" (далі також - відповідач, ПП «ТД «Ярило») про стягнення 4 714,92 грн 3% річних та 26 524,85 грн інфляційних втрат за неналежне виконання умов договору поставки № 696 від 15.06.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва у даній справі від 06.10.2023 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства "Торговий дім "Ярило" (04210, м. Київ, проспект Героїв Сталінграда, 43-В, кв. 11; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (03187, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 40, оф. 315; ) 3% річних в розмірі 4 714,92 грн, інфляційні втрати в розмірі 20 700, 94 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 183, 63 грн.

01.11.2023 судом ухвалено додаткове рішення відповідно до якого з Приватного підприємства "Торговий дім "Ярило" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 796,01 грн.

06 та 24 листопада 2023 судом винесені відповідні накази.

01.07.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" надійшла скарга на дії/бездіяльність Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Юстиції (м. Київ).

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 05.07.2024 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 25.07.2024.

Безпосередньо в судовому засіданні 25.07.2024 представник скаржника надав усні пояснення та наполягав на задоволенні скарги.

Представники відповідача та відділу ДВС у судове засідання 25.07.2024 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Разом із тим, в силу ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Так, Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частинами 1 та 2 статті 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2023 у справі № 910/10723/23, що набрало законної сили є обов`язковим до виконання та з урахуванням наведених вище приписів не може залишатися невиконаним.

Як зазначалося вище, на виконання зазначеного рішення суду видано накази від 06.11.2023.

Як вбачається з доводів, викладених у скарзі, в межах строку пред`явлення виконавчих документів до виконання, встановленого законодавством, вказані накази було пред`явлено до виконання у передбаченому порядку до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 01.03.2024 державним виконавцем Духоборовою Анастасією винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 74254934 та № 74254771.

Втім, 25.06.2024 державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборовою Анастасією винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відділ ДВС явку уповноваженого представника в судове засідання 25.07.2024 не забезпечив та не надав спростувань доводів скаржника.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, станом на дату розгляду скарги, відділом ДВС не надано доказів щодо здійснення ним всіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках та інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додатну вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на яких заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Крім цього, виконавець також має право: здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; викликати посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом державного виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження в праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язання за рішенням; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, (ч.ч. 1 та 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», розшук боржника юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією (ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (ч.ч. 1, 2, 4 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернене стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Разом з тим, ч. 1 ст. 53 Закону України,«Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець має право звернутися за інформацією про дебіторську заборгованість боржника до податкових органів.

Як вбачається з доводів скаржника, в порушення вимог законодавства в сфері примусового виконання судових рішень Оболонським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ):

- виявлення рахунків боржника як в загальному, так і на предмет відкриття боржником нових рахунків із метою уникнення від виконання рішення суду за період з 01.03.2024 по 25.06.2024 або не проводилась, або проводилась із порушенням/не дотримання положення ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»;

- грошові кошти на виявлених рахунках, відкритих боржником, не було арештовано (докази прийняття банківськими установами постанов про арешт відсутні) та відповідно й платіжні вимоги на списання коштів як взагалі, так і з дотриманням строків не виставлялися жодного разу;

- державним виконавцем не отримано виписку про рух коштів по рахунках боржника, зокрема за період з 01.03.2024 по 25.06.2023;

- в межах виконавчих проваджень не було виявлено наявність каси підприємства боржника (шляхом звернення до податкових органів) та не накладено арешт на кошти, котрі знаходяться в ній та надходять до неї;

- державний виконавець неналежним чином виконав свої обов`язки та не скористався наданими йому повноваженнями з метою доступу до інформації про боржника, його майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних;

- спеціальною нормою права (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження») передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчих дій має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

- відповідно до відомостей виконавчих проваджень керівник боржника Відділом ДВС відповідно до положень чинного законодавства України, за невиконання рішення суду, ухилення від його виконання, перешкоджання у його виконанні, а також невиконання вимог державного виконавця, до відповідальності не притягувався;

- не застосовано та не вжито інших та можливих заходів у виконавчих провадженнях.

Зважаючи на вищевикладене, у виконавчих провадженнях № 74254934 та № 74254771 Оболонським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) були порушені засади виконавчого провадження, а саме:

- обов`язковості виконання рішень, відповідно до якого виконавчі документи є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України;

- законності, який вимагає неухильного додержання вимог Конституції України, Закону України « Про виконавче провадження», вимог інших актів законодавства. Виконавець не всебічно і не повно проводить виконавче провадження, не забезпечує прийняття законних і неупереджених рішень;

- диспозитивності, відповідно до якого учасники виконавчого провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Виконавцем проігнороване прохання вжити заходів примусового виконання, викладене у заяві про примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача, як заявника скарги та про наявність підстав для визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанов про повернення виконавчих документів стягувачу.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на дії Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Юстиції (м. Київ).

Керуючись ст.ст. 234, 239, 340, 341, 342 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на дії Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Юстиції (м. Київ) задовольнити.

2. Визнати незаконними дії державного виконавця Оболонського ВДВС у місті Києві щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 по справі № 910/10723/23 та у виконавчому провадженні № 74254771 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.11.2023 по справі № 910/10723/23, у вигляді винесення постанов Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства Юстиції (м. Київ) від 25.06.2024 про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 по справі № 910/10723/23 та наказу Господарського суду міста Києва від 24.11.2023 по справі № 910/10723/23 стягувачеві без виконання на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

3. Скасувати Постанови Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства Юстиції (м. Київ) від 25.06.2024 про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 по справі № 910/10723/23 та наказу Господарського суду міста Києва від 24.11.2023 по справі № 910/10723/23 стягувачеві без виконання на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її підписання.

Повний текст ухвали складено та підписано - 31.07.2024

Суддя Ю.О. Підченко