ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"23" липня 2024 р. Справа№ 911/2738/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 23.07.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сантрейд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024

у справі №911/2738/23 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Фермерського господарства «Агростар Сістемс»

до Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сантрейд»

про стягнення 567 500,48 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство «Агростар Сістемс» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сантрейд» (далі по тексту - відповідач) про стягнення за Договором поставки від 19.05.2021 № 60482027 (далі по тексту - Договір 1) основного боргу в сумі 77 640,03 грн, трьох процентів річних у сумі 4 492,00 грн, пені у розмірі 57 772,66 грн, інфляційних втрат у розмірі 26 908,25 грн, та за Договором поставки від 19.05.2021 №60482028 (далі по тексту - Договір 2) основного боргу в сумі 186 778,21 грн, трьох процентів річних у сумі 10 715,00 грн, пені в сумі 138 461,33 грн, інфляційних втрат у розмірі 64 733,00 грн, та судового збору у розмірі 8 512,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договорів 1, 2 в частині своєчасної оплати за товар на загальну суму 264 418,24 грн. Крім того, позивач нарахував відповідачу пеню на загальну суму 196 233,99 грн згідно пункту 7.2 Договорів, 15 207,00 грн трьох відсотків річних та 91 641,25 грн інфляційних втрат згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Господарський суд Київської області ухвалою від 07.09.2023 позовну заяву Фермерського господарства «Агростар Сістемс» про стягнення 567 500,48 грн, разом з доданими до неї документами передав за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 задовольнив клопотання відповідача про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 264 418,24 грн; провадження у справі № 911/2738/23 у частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 264 418,24 грн закрив на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) за відсутності предмету спору, оскільки відповідач сплатив суму основного боргу, що підтверджується платіжними дорученнями від 18.10.2023 №20052822 на суму 36 132,60 грн, № 20052821 на суму 112 543,23 грн, №20052820 на суму 38 102,41 грн, №20052819 на суму 77 640,03 грн. Водночас судом першої інстанції встановлено, що позивачем у прохальній частині позовної заяви заявлено до стягнення за Договором 2 основний борг у сумі 186 778,21 грн, тобто на 0,03 коп. менше, ніж фактична сума боргу за вказаним Договором, що вплинуло на визначення загальної суми основного боргу в розмірі 264 418,24 грн, пред`явленої до стягнення.

Господарський суд міста Києва рішенням від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача 15 201,10 грн трьох процентів річних, 91 641,25 грн інфляційних втрат, 97 653,44 грн пені та 8 498,51 грн витрат зі сплати судового збору; у задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що строк оплати за Договорами за товар у частині 20 % у відповідача настав у період протягом 2-х робочих днів після реєстрації податкових накладних. При цьому суд першої інстанції, здійснивши перевірку правильності, здійсненого позивачем розрахунку пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на суму боргу 77 640 грн за період з 21.09.2021 до 24.08.2023 трьох процентів річних у сумі 4 486,10 грн, пені в сумі 57 449,35 грн та інфляційних втрат в сумі 26 908,25 грн; на суму боргу 186 778 грн за період з 25.09.2021 до 24.08.2023 трьох процентів річних у сумі 10 715 грн, пені в сумі 137 857,52 грн, інфляційні втрати в сумі 64 733,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції зменшив розмір пені на 50 % до суми 28 724,68 грн за Договором 1 та до суми 68 928,76 грн за Договором 2, враховуючи здійснену відповідачем оплату за поставлений товар, тоді як розмір пені за прострочення оплати складає близько 135 % від вартості товару, на яку нараховано пеню, та виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог; стягнути з позивача на користь відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 12 747, 77 грн.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на допущення судом першої інстанції порушення «стандарту доказування» під час оцінки доказів, які позивач надав в підтвердження позовних вимог. Як зазначає відповідач у матеріалах даної справи відсутні докази виконання позивачем свого зустрічного зобов`язання відповідно до статті 538 ЦК України з передачі позивачем відповідачу документів, які визначені у пунктах 6.1.1 та 6.1.2 Договорів 1, 2, як умови для виникнення грошового зобов`язання відповідача зі здійснення остаточного розрахунку за поставлений товар, оскільки такі умови Договорів 1,2 є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України. З цих підстав відповідач вважає, що він не прострочив виконання зобов`язання щодо остаточного розрахунку за товар, а тому не має нести відповідальність у вигляді сплати пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Крім того, апелянт зазначає, що у матеріалах даної справи відсутні докази здійснення позивачем позасудового врегулювання спору, зокрема, звернення із претензією з вимогою щодо повного розрахунку за товар за Договорами 1, 2.

Також відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі №910/20140/20, від 27.04.2021 у справі № 910/20008/20, від 16.06.2021 у справі №910/20056/20, від 20.12.2021 у справі № 910/20142/20, від 08.09.2021 у справі № 910/21231/20 за участю відповідача, у вказаних справах розглядалось питання щодо виконання пункту 6.1 по аналогічних договорах.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2024 апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд своєю ухвалою від 24.04.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №911/2738/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23.

Матеріали справи №911/2738/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 29.04.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.04.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 04.06.2024 о 12 год. 30 хв.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.06.2024 продовжив строк розгляду справи №911/2738/23 та оголосив перерву у розгляді справи №911/2738/23 до 23.07.2024 на 12 год. 45 хв.

Позивачем 15.07.2024 сформовано та подано через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу.

За приписами частини 4 статті 262 ГПК України в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи.

В ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 про відкриття апеляційного провадження у справі №911/2738/23 учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань до 20.05.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач посилається на отримання апеляційної скарги лише 12.07.2024, тоді як ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 про відкриття апеляційного провадження у справі №911/2738/23 останнім отримано 11.05.2024, що підтверджується поштовим відправленням №387, отже позивач не був позбавлений права ознайомитись із матеріалами даної справи та вчасно надати відзив на апеляційну скаргу, а тому відзив на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України.

18.07.2024 відповідачем сформовано та подано через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.07.2024 підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 23.07.2024 представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

19.05.2021 між відповідачем (Покупець) та позивачем (Продавець) укладено Договори 1 (а.с. 12-18) та 2 (а.с. 29-35), за умовами яких Продавець зобов`язується продати та поставити, а Покупець зобов`язується оплатити і прийняти товар: пшениця 3- го та 4-го класу урожаю 2021 року (відповідно), насипом у відповідності до умов цих Договорів.

У пунктах 5.1, 5.2 Договорів 1, 2 визначено, що Продавець зобов`язується здійснити поставку товару автомобільним транспортом на умовах DAР (поставлено місці) відповідно до правил Інкотермс 2020. - Грінтус-Екс, м. Миколаїв, Україна, надалі - Пункт поставки, у строк з 20.06.2021 до 15.09.2021, обидві дати включно.

Датою поставки та момент переходу права власності вважається дата (момент) документальної (у відповідній ТТН та/чи акті приймання - передачі) фіксації факту видачі перевізником товару вантажоотримувачу у пункті поставки (пункт 5.3 Договорів 1, 2).

Згідно з пунктами 6.1 Договорів Покупець здійснює оплату в українських гривнях шляхом банківського переказу вартості товару на поточний рахунок Продавця. Покупець зобов`язується проводити оплату кожної партії товару у два етапи: 80% вартості відповідної партії Товару сплачується Покупцем протягом 2-х робочих днів з дати поставки товару і визначення фактичної кількості поставленого товару згідно умов цього Договору, а також після отримання Покупцем усіх документів на товар, що визначені у п. 6.1.1 цього Договору; остаточний розрахунок проводиться Покупцем протягом 2-х робочих днів після: а) отримання Покупцем документів, що визначені у п. 6.1.1 (якщо їх не було надано раніше) та у п. 6.1.2; б) завершення здійснення Покупцем перевірки правильності реєстрації Продавцем відповідної податкової накладної в ЄРПН (ст. 8 Договору). За умови відсутності порушень з боку Продавця встановлених законодавством вимог щодо реєстрації та належного заповнення податкових накладних.

У пунктах 6.1.1 Договорів 1, 2 визначено наступні документи для часткової оплати: а) оригінал чи засвідчені продавцем (печатка та підпис) копії товарно-транспортних накладних на Товар з відміткою вантажоотримувача про прийняття Товару по кількості та якості; б) Оригінал акту перерахунку ціни відповідної партії Товару; в) Оригінал чи засвідчена Продавцем (печатка та підпис) копія рахунку на оплату вартості поставленого Товару за ціною згідно з актом перерахунку ціни відповідної партії Товару; г) оригінал видаткової накладної або акту приймання - передачі на відповідну фактичну кількість поставленого товару; д) визначені в пункті документи на вимогу Покупця.

За змістом пункту 6.1.2 Договорів 1, 2 документами для остаточної оплати є: а) оригінал рахунку на оплату вартості отриманого Товару за ціною згідно з актом перерахунку ціни відповідної партії Товару; б) засвідчена підписом та печаткою Продавця роздруківка електронної квитанції про реєстрацію Продавцем відповідної податкової накладної у ЄРПН; в) оригінали відвантажувальних документів, визначені в п. 6.1.1 цього Договору (у разі, якщо спочатку для оплати було прийнято засвідчені копії); г) оригінал акту перерахунку ціни відповідної партії товару.

На виконання умов Договору 1 позивачем поставлено відповідачу товар згідно із товарно-транспортними накладними від 04.08.2021 №10 (а.с. 20), №18 (а.с. 21) та виставлено рахунок від 05.08.2021 № 91 на суму 388 200,15 грн, включаючи ПДВ 47 673,70 грн (а.с. 22).

05.08.2021 сторонами підписано видаткову накладну №91 від 05.08.2021 (а.с. 25).

За вказаним рахунком відповідачем сплачено позивачу 310 560,12 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 09.08.2021 № 20064518 (а.с. 28).

05.08.2021 позивачем складено податкову накладну №92 (а.с. 23), зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з рішенням про реєстрацію голови комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку в Єдиному реєстрі податкових накладних від 16.09.2021 (а.с. 26-27).

На виконання умов Договору 2 позивач поставив відповідачу товар згідно з товарно-транспортною накладною від 03.08.2021 №10 (а.с. 38) та виставлено рахунок на оплату від 04.08.2021 № 86 на суму 190 512,05 грн, включаючи ПДВ 23 396,22 грн (а.с. 36).

04.08.2021 сторонами підписано видаткову накладну №86 від 04.08.2021 (а.с. 37).

Відповідно до платіжного доручення від 05.08.2021 №20063198 відповідачем сплачено позивачу за рахунком від 04.08.2021 № 86 суму в розмірі 152 409,64 грн, у тому числі ПДВ 8 716,98 грн (а.с. 44).

Позивачем складено податкову накладну від 04.08.2021 № 87 на суму 190 512,05 грн (а.с. 40), зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з рішенням про реєстрацію голови комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку в Єдиному реєстрі податкових накладних від 22.09.2021 (а.с. 42-43).

06.08.2021 позивачем поставлено відповідачу товар згідно із товарно-транспортною накладною № 1305 (а.с. 52) та виставлено рахунок на оплату від 07.08.2021 № 98 на суму 180 663,04 грн, включаючи ПДВ на суму 22 186,69 грн (а.с. 49).

07.08.2021 сторонами підписано видаткову накладну №98 (а.с. 50).

10.08.2021 відповідачем сплачено згідно з призначенням платежу за рахунком від 07.08.2021 № 98 грошові кошти в розмірі 144 530,44 грн, у тому числі ПДВ у сумі 17 749,35 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 20064647 (а.с. 51).

Позивачем складено податкову накладну від 07.08.2021 № 102 на суму 180 663,04 грн (а.с. 45), зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з рішенням про реєстрацію голови комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку в Єдиному реєстрі податкових накладних від 22.09.2021 (а.с. 47-48).

12.08.2021 позивачем поставлено відповідачу товар згідно із товарно-транспортними накладними № 003 (а.с. 57), №36 (а.с. 58), №30 (а.с. 59) у зв`язку з чим оформлено рахунок на оплату від 14.08.2021 № 119 на суму 562 716,14 грн, включаючи ПДВ на суму 69 105,49 грн (а.с. 60).

14.08.2021 сторонами підписано видаткову накладну № 119 на суму 562 716,14 грн, включаючи ПДВ на суму 69 105,49 грн (а.с. 62).

Відповідачем 17.08.2021 здійснено оплату товару згідно з рахунком від 14.08.2021 № 119 на суму 450 172,91 грн, у тому числі ПДВ на суму 55 284,39 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 20067482 (а.с. 61).

Позивачем складено податкову накладну від 14.08.2021 №120 на суму 562 716,14 грн (а.с. 53), зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з рішенням про реєстрацію голови комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку в Єдиному реєстрі податкових накладних від 22.09.2021 (а.с. 55-56).

В процесі розгляду справи судом першої інстанції відповідач сплатив грошові кошти позивачу на загальну суму 264 418,27 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 18.10.2023 № 20052822 на суму 36 132,60 грн згідно з рахунком-фактурою від 07.08.2021 № 98 (а.с. 121), від 18.10.2023 № 20052821 на суму 112 543,23 грн згідно з рахунком-фактурою від 14.08.2021 № 119 (а.с. 122), від 18.10.2023 № 20052820 на суму 38 102,41 грн згідно з рахунком-фактурою від 04.08.2021 № 86 (а.с. 123), від 18.10.2023 № 20052819 на суму 77 640,03 грн згідно з рахунком-фактурою від 05.08.2021 № 91 (а.с. 124) у зв`язку із чим Господарський суд міста Києва ухвалою від 03.04.2023 закрив провадження у справі №911/2738/23 в цій частині на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Як встановлено судом першої інстанції позивачем у прохальній частині позовної заяви заявлено до стягнення за Договором 2 основний борг у сумі 186 778,21 грн, тобто на 0,03 коп. менше, ніж фактична сума боргу за вказаним договором, що вплинуло на визначення загальної суми основного боргу в розмірі 264 418,24 грн, пред`явленої до стягнення.

Вказані обставини сторонами не заперечуються та не заперечуються.

Спір виник через неналежне виконання відповідачем умов Договорів 1, 2 в частині своєчасної оплати поставленого позивачем товару, а тому позивач нарахував відповідачу штрафні санкції у вигляді пені та три відсотки річних, та інфляційні втрати.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частинами 1, 2, 6 статті 265 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина 1 статті 253 ЦК України).

Умовами Договорів сторони погодили, що Покупець здійснює оплату в українських гривнях шляхом банківського переказу вартості товару на поточний рахунок Продавця. Покупець зобов`язується проводити оплату кожної партії товару у два етапи: 80% вартості відповідної партії Товару сплачується Покупцем протягом 2-х робочих днів з дати поставки товару і визначення фактичної кількості поставленого товару згідно умов цього Договору, а також після отримання Покупцем усіх документів на товар, що визначені у п. 6.1.1 цього Договору; остаточний розрахунок проводиться Покупцем протягом 2-х робочих днів після: а) отримання Покупцем документів, що визначені у п. 6.1.1 (якщо їх не було надано раніше) та у п. 6.1.2; б) завершення здійснення Покупцем перевірки правильності реєстрації Продавцем відповідної податкової накладної в ЄРПН (ст. 8 Договору). За умови відсутності порушень з боку Продавця встановлених законодавством вимог щодо реєстрації та належного заповнення податкових накладних (пункт 6.1 Договорів 1, 2).

У пунктах 6.1.1 Договорів 1, 2 визначено наступні документи для часткової оплати: а) оригінал чи засвідчені продавцем (печатка та підпис) копії товарно-транспортних накладних на Товар з відміткою вантажоотримувача про прийняття Товару по кількості та якості; б) Оригінал акту перерахунку ціни відповідної партії Товару; в) Оригінал чи засвідчена Продавцем (печатка та підпис) копія рахунку на оплату вартості поставленого Товару за ціною згідно з актом перерахунку ціни відповідної партії Товару; г) оригінал видаткової накладної або акту приймання - передачі на відповідну фактичну кількість поставленого товару; д) визначені в пункті документи на вимогу Покупця.

За змістом пункту 6.1.2 Договорів 1, 2 документами для остаточної оплати є: а) оригінал рахунку на оплату вартості отриманого Товару за ціною згідно з актом перерахунку ціни відповідної партії Товару; б) засвідчена підписом та печаткою Продавця роздруківка електронної квитанції про реєстрацію Продавцем відповідної податкової накладної у ЄРПН; в) оригінали відвантажувальних документів, визначені в п. 6.1.1 цього Договору (у разі, якщо спочатку для оплати було прийнято засвідчені копії); г) оригінал акту перерахунку ціни відповідної партії товару.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому відповідно до положень частини 1 статті 269 ГПК України підлягає апеляційному перегляду в цій частині.

Судом встановлено, що на виконання Договору 1 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 388 200,15 грн, в свою чергу, відповідач сплатив 310 560,12 грн згідно платіжного доручення №20064518 від 09.08.2021 за поставлений за Договором 1 товар, що становить 80 % від загальної вартості товару, зазначене сторонами не заперечується.

На виконання Договору 2 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 933 891,23 грн, в свою чергу, відповідач сплатив 747 112,99 грн згідно платіжних доручень №20063198 від 04.08.2021, №20065129 від 07.08.2021, №20067482 від 14.08.2021 за поставлений за Договором 2 товар, що становить 80 % від загальної вартості товару, зазначене сторонами не заперечується.

За умовами Договорів 1, 2 остаточний розрахунок проводиться Покупцем протягом 2-х робочих днів після: а) отримання Покупцем документів, що визначені у п. 6.1.1 (якщо їх не було надано раніше) та у п. 6.1.2; б) завершення здійснення Покупцем перевірки правильності реєстрації Продавцем відповідної податкової накладної в ЄРПН (ст. 8 Договору). За умови відсутності порушень з боку Продавця встановлених законодавством вимог щодо реєстрації та належного заповнення податкових накладних (пункт 6.1 Договорів 1, 2).

Пунктом 6.1.1 Договорів 1, 2 визначено документи для часткової оплати, а саме: а) оригінал чи засвідчені продавцем (печатка та підпис) копії товарно-транспортних накладних на Товар з відміткою вантажоотримувача про прийняття Товару по кількості та якості; б) Оригінал акту перерахунку ціни відповідної партії Товару; в) Оригінал чи засвідчена Продавцем (печатка та підпис) копія рахунку на оплату вартості поставленого Товару за ціною згідно з актом перерахунку ціни відповідної партії Товару; г) оригінал видаткової накладної або акту приймання - передачі на відповідну фактичну кількість поставленого товару; д) на вимогу та згідно з інструкціями Покупця Продавець зобов`язується надати на кожний транспортний засіб Оригінали чи засвідчені Продавцем (печатка та підпис) копії ветеринарних свідоцтв встановленого зразка, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства України; Оригінали карантинних сертифікатів, які повинні підтверджувати відсутність підкарантинних організмів до вимог карантинної служби України, а також країни-призначення згідно з окремими інструкціями Покупця; засвідчені Продавцем (печатка та підпис) посвідчення про якість (форма 42) видані відповідною лабораторією на кожний транспортний засіб разом з протоколами випробувань харчової продукції на визначення показників безпеки вмісту токсичних елементів, пестицидів та на вміст ГМО.

Доказів ненадання вказаних документів Продавцем Покупцю суду не надано, більше того, відповідач здійснив часткову оплату у розмірі 80 % вартості відповідної партії Товару.

Остаточний розрахунок за умовами пункту 6.1.2 Договорів проводиться Покупцем протягом 2-х робочих днів після: а) отримання Покупцем документів, що визначені у п. 6.1.1 (якщо їх не було надано раніше) та у п. 6.1.2; б) завершення здійснення Покупцем перевірки правильності реєстрації Продавцем відповідної податкової накладної в ЄРПН (ст. 8 Договору). За умови відсутності порушень з боку Продавця встановлених законодавством вимог щодо реєстрації та належного заповнення податкових накладних (пункт 6.1 Договорів 1, 2).

Заперечуючи проти нарахованої позивачем пені відповідач посилається на відсутність у матеріалах даної справи доказів виконання позивачем свого зустрічного зобов`язання відповідно до статті 538 ЦК України з передачі позивачем відповідачу документів, які визначені у пунктах 6.1.1 та 6.1.2 Договорів 1, 2, як умови для виникнення грошового зобов`язання відповідача зі здійснення остаточного розрахунку за поставлений товар, оскільки такі умови Договорів 1,2 є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Статтею 538 ЦК України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер (постанови Верховного Суду від 23.01.2018 № 910/9472/17 та від 29.04.2020 у справі № 915/641/19), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 614 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар (такої ж думки дотримується Верховний Суд у постановах від 29.04.2020 № 920/1343/21, від 26.02.2020 у справі №915/400/18).

Крім того, у матеріалах даної справи наявні квитанції про реєстрацію податкової накладної (документ прийнято, реєстрація зупинена) та рішеннями голови комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку в Єдиному реєстрі податкових накладних про реєстрацію підтверджується реєстрація податкових накладних від 05.08.2021 № 91 на суму 388 200,15 грн - 16.09.2021; від 04.08.2021 № 87 на суму 190512,05 грн, від 07.08.2021 № 102 на суму 180 663,04 грн, від 14.08.2021 № 120 на суму 562 716,14 грн - 22.09.2021.

Відповідно до пункту 25 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 341, платник податку через електронний кабінет шляхом перегляду в режимі реального часу має доступ до даних Реєстру щодо складених ним чи його контрагентами податкових накладних та/або розрахунків коригування.

Відповідачем не надано доказів не отримання ним в електронному кабінеті зареєстрованих позивачем податкових накладних за спірними Договорами 1, 2.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договорів 1, 2 сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару Покупець зобов`язується оплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Нарахування неустойки (пеня, штраф) здійснюється замовником, починаючи з наступного дня від кінцевої дати постачання товару, визначеної договором, до моменту надходження (постачання) товару, визначеного актом приймання-передачі.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків (в тому числі у вигляді збитків).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Перевіривши правильність розрахунку пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача нараховані: на суму боргу 77 640,00 грн за період з 21.09.2021 до 24.08.2023 три проценти річних у сумі 4 486,10 грн, пені в сумі 57 449,35 грн та інфляційні втрати в сумі 26 908,25 грн; на суму боргу 186 778,00 грн за період з 25.09.2021 до 24.08.2023 три проценти річних у сумі 10 715,00 грн, пені в сумі 137 857,52 грн, інфляційні втрати в сумі 64 733,00 грн, як такі, що є арифметично правильними, відповідають положенням чинного законодавства та умовам Договорів 1, 2.

Слід зазначити, що відповідач контррозрахунок, нарахованих пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат суду не надав.

Зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

За приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Верховний Суд виснував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

У постанові Верховного Суду від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, з огляду на його дискреційні повноваження, про зменшення розміру пені на 50 %, оскільки відповідач у повному обсязі здійснив оплату за поставлений товар, у той час як розмір пені за прострочення оплати складає близько 135 % від вартості товару, на яку нараховано пеню, та враховуючи засади справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору, то відповідно до приписів статті 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Згідно з частинами 1, 2 статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду. У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

У пункті 9.1 Договорів 1, 2 сторони погодили, що усі спори, що виникають зв`язку з виконанням умов Договору Сторони вирішують в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Таким чином, ГК України визначає звернення з письмовою претензією як захід досудового врегулювання спору виключно правом (а не обов`язком) учасника господарських відносин. Водночас зазначеними законодавчими актами передбачається обов`язок особи, яка порушила права і законні інтереси інших осіб, поновити їх, не чекаючи пред`явлення, зокрема, претензії. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/2584/23, від 23.01.2024 у cправі №910/293/23, від 08.02.2022 у справі № 910/6840/21.

Посилання апелянта на постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі №910/20140/20, від 27.04.2021 у справі № 910/20008/20, від 16.06.2021 у справі №910/20056/20, від 20.12.2021 у справі № 910/20142/20, від 08.09.2021 у справі № 910/21231/20 за участю відповідача, з посиланням на те, що у вказаних справах розглядалось питання щодо виконання пункту 6.1 по аналогічних договорах судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки, по-перше, в силу частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції; по-друге, предметом апеляційного перегляду у вказаних справах була відмова у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат та неправильне застосування судами першої інстанції положень статті 130 ГПК України.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сантрейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі №911/2738/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за апеляційний перегляд покласти на Дочірнє підприємство з іноземними інвестиціями «Сантрейд».

4. Матеріали справи №911/2738/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 31.07.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська