ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/718/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект». (правонаступник Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект»)

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 (суддя Балац С. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 (Демидова А. М. - головуючий, судді Владимиренко С. В., Ходаківська І. П.) у справі

за позовом Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект»

до Акціонерного товариства «Укртрансгаз»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню,

(у судове засідання з`явилися представники: позивача - Лінійчук Н. А., Орел О. В., відповідача - Васійчук Л. Ф., третьої особи - Фурсов В. В.),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У січні 2023 року Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» (далі - НВК «Зоря»-«Машпроект») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз») про визнання банківської гарантії № 18-22GR0007 від 09.10.2018 забезпечення виконання договору на суму 111 665 664,52 грн, виданої Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк», Банк), поданої за письмовою вимогою відповідача від 26.12.2022 № 1001ВИХ-22-5022, такою, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем допущено порушення виконання зобов`язання за Договором у зв`язку з існуванням форс-мажорних обставин, а саме: воєнною агресією проти України, що позивач обґрунтовує висновком Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин № 1774/1-2 від 16.11.2022 та сертифікатом регіональної Торгово-промислової палати Миколаївської області № 381/07 від 23.12.2022 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). У зв`язку із викладеним, наявні підстави для визнання Банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, між відповідачем, як замовником, і позивачем, як підрядником, укладений договір підряду № від 10.10.2018 (далі - Договір підряду), відповідно до предмета якого у порядку та на умовах, встановлених Договором та додатками до нього, відповідач доручає, а позивач зобов`язується на свій ризик, своїми силами і засобами, з власних матеріалів та з використанням власного обладнання виконати роботи щодо об`єкта будівництва «Реконструкція компресорної станції «Яготин» (Будівельні роботи та поточний ремонт), далі іменовані «Роботи», а відповідач - прийняти виконані в строк та належним чином оформлені позивачем роботи та оплатити їх на умовах Договору (п. 1.1 Договору підряду).

Пунктом 2.1 Договору підряду визначено, що ціна Договору визначена на підставі договірної ціни (додаток № 2 до Договору), що визначається на основі кошторисів, калькуляцій, розрахунків, є невід`ємною частиною Договору і складає 2 248 050 000,00 грн з ПДВ.

Положеннями п. 16.2 Договору підряду (з урахуванням додаткової угоди № 3 від 04.08.2021 до Договору підряду) передбачено, що Договір є діючим до 30.12.2022, а в частині гарантійних зобов`язань та розрахунків - до повного виконання.

Виконання умов Договору підряду було забезпечено банківською гарантією № 18-22GR0007 від 09.10.2018 (далі - Банківська гарантія), де позивач є принципалом, відповідач - бенефіціаром, а АТ «Укрексімбанк» - гарантом. Банківська гарантія є безвідкличною та безумовною. Строк дії Банківської гарантії (з урахуванням змін № 2 від 10.09.2021) - до 30.12.2022 включно. Сума Банківської гарантії - 112 402 500,00 грн.

Банківською гарантією, зокрема, визначено, що вимога відповідача про здійснення виплати має бути виписана на бланку відповідача та має містити:

- посилання на номер і дату цієї гарантії;

- реквізити (номер і дата) Договору та дату набуття чинності Договором;

- повідомлення про невиконання/неналежне виконання позивачем зобов`язань за Договором, забезпечених цією гарантією;

- підписи уповноважених осіб відповідача та відбиток печатки відповідача;

- платіжні реквізити для перерахування суми, що вимагається за гарантією.

Також Банківською гарантією, зокрема, передбачено, що оригінал вимоги повинен бути надісланий:

- листом з оголошеною цінністю з описом вкладення або кур`єрською поштою на адресу гаранта: Україна, 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127 (до уваги Управління документарного бізнесу), разом із карткою відповідача із зразками підпису особи, що підписала вимогу, та відбитка печатки відповідача, завіреною нотаріально або Державною казначейською службою України;

або

- на зазначену вище адресу гаранта через банк відповідача, який підтвердить дійсність підписів та печатки на вимозі та повноваження представника відповідача на підписання вимоги шляхом відправки гаранту автентичного SWIFT-повідомлення формату МТ799 з посиланням на реквізити гарантії та вимоги.

Відповідач звернувся, зокрема, до позивача з претензією № 1001ВИХ-20-1086 від 02.03.2020, відповідно до якої вимагав сплатити 736 835,48 грн (з яких: 516 414,61 грн пені та 220 420,87 грн штрафу) у зв`язку з порушенням строку виконання позивачем зобов`язання за Договором підряду.

На вказану претензію позивач надав відповідь № 17/1-1802 від 20.03.2020, в якій повідомив про відсутність підстав для задоволення претензії, оскільки невиконання позивачем зобов`язань у строки, передбачені Договором підряду, стало результатом прострочення відповідачем виконання власних обов`язків.

Відповідач звернувся до позивача з претензією № 1001ВИХ-22-4962 від 21.12.2022, в якій вимагав сплатити 129 086 264,45 грн (з яких: 60 263 953,18 грн пені та 68 822 311,27 грн штрафу) у зв`язку з порушенням строку виконання позивачем зобов`язання за Договором.

На вказану претензію позивач надав відповідь № 17-3675 від 23.12.2022, в якій повідомив про відсутність підстав для задоволення претензії у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин.

Відповідач звернувся до гаранта за Банківською гарантією з письмовою вимогою № 36ВИХ-20-75від 28.02.2020 щодо настання гарантійного випадку та перерахування коштів за гарантією, в якій вимагав здійснити виплату відповідачу грошової суми за Банківською гарантією в розмірі 736 835,48 грн у зв`язку з порушенням виконання позивачем зобов`язань за Договором підряду. Вказана вимога виконана гарантом за Банківською гарантією.

У подальшому відповідач звернувся до гаранта за Банківською гарантією з письмовою вимогою № 1001ВИХ-22-5022 від 26.12.2022 щодо настання гарантійного випадку та перерахування коштів за банківською гарантією, в якій вимагав сплатити відповідачу грошову суму за Банківською гарантією в розмірі 111 665 664,52 грн у зв`язку з порушенням виконання позивачем зобов`язань за Договором. Вказана вимога виконана гарантом за Банківською гарантією.

3. Короткий зміст судових рішень у справі

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 у справі № 910/718/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення судів аргументовані тим, що вимоги відповідача до третьої особи (гаранта) відповідали всім умовам спірної банківської гарантії, що підтверджується відсутністю вказівки гаранта про залишення таких вимог без задоволення. Крім того, обов`язок гаранта, відповідно до спірної банківської гарантії, є безумовним, тому банк не повинен був здійснювати аналіз відносин, які склались між бенефіціаром (відповідачем) та принципалом (позивачем), та встановлювати, з чиєї вини відбулось порушення забезпечуваного зобов`язання.

Оскільки на момент звернення позивача до суду оплата за спірною банківською гарантією вже була здійснена і у позивача вже виникло зобов`язання перед гарантом з повернення коштів, задоволення вимоги позивача не призведе до поновлення права останнього, тобто позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову повністю.

Спірна банківська гарантія є одностороннім правочином, вчиненим гарантом, а тому належним відповідачем у справі є особа, яка видала цю Банківську гарантію, тобто АТ «Укрексімбанк».

Суди відхилили доводи позивача про наявність форс-мажорних обставин, посилаючись на те, що дія таких обставин розповсюджується на відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, а не на забезпечення виконання такого зобов`язання.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.2. Суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 18.08.2022 у справі № 910/1674/20, від 17.05.2023 у справі № 910/2996/20, від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19 щодо застосування статей 565, 612, 613 ЦК України та необхідності дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією.

Суд першої інстанції взагалі не застосував статті 612, 613 ЦК України та не досліджував обставини порушення зобов`язань, забезпечених гарантією, а суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив наведену практику Верховного Суду.

4.3. Судами невірно застосовані статті 3, 15, 560, 561, 568, 569 ЦК України, стаття 20 ГК України, стаття 5 ГПК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 910/5726/18, від 04.04.2019 у справі № 910/5723/18, від 15.08.2019 у справі № 910/5989/18, від 18.08.2022 у справі № 910/1674/20, від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20,від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 щодо обрання ефективного способу захисту та припинення строку дії гарантії і як наслідок, відсутність регресної заборгованості.

Так, у справах № 910/5723/18 та № 910/5726/18, суд визнав належним способом захисту визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню, зобов`язання по якій припинилися в силу приписів ст. 568, 599 ЦК України.

Скаржник вважає за можливе розгляд справи та обрання способу захисту вимоги про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню, зобов`язання за якою припинилися. Аналогічні висновки містяться і в рішеннях Верховного суду у справах № 910/5989/18 та № 910/1674/20.

У постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 910/3334/22 зауважено, що вимога про сплату коштів за гарантією не зможе бути виконана через закінчення строку дії самої гарантії, в незалежності від того, що така вимога заявлена протягом строку, передбаченого гарантією.

Позивач зазначав про те, що банківська гарантія і зобов`язання по ній припинилися 30.12.2022, проте цей факт був проігнорований судами попередніх інстанцій. В умовах Гарантії містяться застереження, що після 17:00 год. « 30» грудня 2022 року Гарантія припиняє дію. Той факт, що вона була виконана Гарантом 02.01.2023 року жодним чином не спростовує того факту, що в силу ст. 561, 568 ЦК України строк дії гарантії як і зобов`язань гаранта станом на 02.01.2023 вже були припиненими, що для позивача дає право на припинення одностороннього правочину.

У випадку пред`явлення такої вимоги Принципалом, її задоволення призведе до реального захисту його прав та інтересів, оскільки тим самим встановить односторонні зобов`язання припиненими та відсутність виникнення регресу, а отже захистить його від неправомірних та необґрунтованих дій з боку Бенефіціара та Гаранта.

4.4. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вважає, що суди невірно застосували та не застосували приписи статей 610, 611, 614, 617 ЦК України і висновок Верховного Суду у подібних відносинах відсутній у контексті того, що саме вважається відповідальністю згідно зі статтями 614, 617 ЦК України; чи є застосування (виконання) гарантії, зокрема, сплата коштів гарантом і виникнення у принципала регресного обов`язку, правовим наслідком порушення зобов`язання (ст. 611 ЦК України); чи є гарантія (її виконання та сплата коштів по ній, а так само виникнення регресного боргу) відповідальністю в розумінні ст. 614, 617 ЦК України та чи можуть на неї (наслідки її виконання) поширюватися дія цих норм.

Позивач стверджує, що, до питання про виконання банківської гарантії та наявності підстав для її виконання, а так само виникнення у гаранта та принципала обов`язку по сплаті коштів за гарантією, мають застосовуватися також приписи статей 3, 611, 614, 617 ЦК України. Якщо у боржника (принципала) відсутня вина в його діях, а так само для нього настали випадок або непереборна сила по відношенню до основного зобов`язання, то банківська гарантія не підлягає виконанню, оскільки банківська гарантія (сплата коштів по ній) є різновидом юридичної відповідальності. Відсутність вини (як елемент складу правопорушення) виключає вчинення правопорушення як такого, а отже виключає настання будь-якої відповідальності у будь-якому вигляді.

Для позивача настали обставини непереборної сили, що виключають можливість настання відповідальності та застосування наслідків порушення зобов`язання. Наразі відсутні висновки Верховного суду з приводу визнання гарантії специфічним видом відповідальності, застосування та поширення на відносини, що виникають через виконання гарантії, приписів статей 611, 614, 617 ЦК України, а так само вирішення аналогічних справ (застосування гарантії під час обставин непереборної сили, обумовлених повномасштабною воєнною агресію рф проти України).

4.5 Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, Позивач зазначив, що судами не в повній мірі були дотримані приписи статей 74-80, 86, 236, 237 ГПК України та не були досліджені всі докази, подані сторонами, зокрема, щодо прострочення дій АТ «Укртрансгаз», які проявилися у затриманні строків оплати за виконані роботи, консервування об`єкту будівництва, фактичної відмови Замовника від подальшого виконання робіт, наявності домовленостей між сторонами про припинення зобов`язань за договором.

4.6. У відзивах на касаційну скаргу відповідач та АТ «Укрексімбанк» вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення. Відзив відповідача обґрунтований необхідністю закрити касаційне провадження, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

4.7. 25.07.2024 до Суду від скаржника надійшли пояснення (доповнення) до касаційної скарги. У судовому засідання 30.07.2024, представник скаржника зазначив, що просить вважати вказані пояснення саме доповненнями до касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. Згідно з частиною четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку, а суд касаційної інстанції не уповноважений під час розгляду касаційної скарги змінювати такий строк.

Колегія суддів, дослідивши матеріали касаційної скарги та зміст постанови суду апеляційної інстанції, встановила, що оскаржувана постанова проголошена 31.10.2023, повний текст складено 20.11.2023, а отримана скаржником - 22.11.2023, скаржник надіслав доповнення до касаційної скарги 25.07.2024, тобто поза межами строку, визначеного статтею 298 ГПК України. Отже, доповнення до касаційної скарги, подані скаржником з пропуском передбаченого законом строку на касаційне оскарження, тому залишаються Судом без розгляду.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3.1. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

Як слідує зі змісту касаційної скарги, висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 18.08.2022 у справі № 910/1674/20, від 17.05.2023 у справі № 910/2996/20, від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, на які посилається скаржник, на його думку стосуються того, що під час розгляду спорів про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню, необхідно досліджувати наявність чи відсутність виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формального дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією. Саме на неврахуванні судами вказаного і ненадання оцінки обставинам справи з огляду на ці ключові мотиви акцентує увагу заявник.

Колегія суддів зауважує, що наведені вище висновки засновані на правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19. Однак, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 (до якої зупинялося касаційне провадження у межах цієї справи) вже відступив від висновку, наведеного у справі № 910/16898/19, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить дослідження наявності чи відсутності виникнення порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Об`єднана палата дійшла висновку, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником.

За висновками Великої Палати Верховного Суду у разі, коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)). Аналогічно у разі, коли об`єднана палата відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у такій постанові об`єднаної палати.

У зв`язку із цим, Верховний Суд не убачає підстав для врахування висновків, викладених у постановах від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 18.08.2022 у справі № 910/1674/20, від 17.05.2023 у справі № 910/2996/20, від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19 з огляду на наявність іншої, актуальної правової позиції.

5.3.2. Щодо посилань скаржника на те, що судами не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 910/5726/18, від 04.04.2019 у справі № 910/5723/18, від 15.08.2019 у справі № 910/5989/18, від 18.08.2022 у справі № 910/1674/20, від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 щодо обрання ефективного способу захисту та припинення строку дії гарантії і як наслідок, відсутність регресної заборгованості, колегія суддів зауважує таке.

У справах № 910/5726/18, № 910/5723/18, № 910/5989/18 ТОВ «Торговий дім «Сокар Україна» зверталося з позовами до Міністерства оборони України про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню. Підставами позовних вимог були обставини повного виконання позивачем договірних зобов`язань та закінчення строку дії гарантії. Однак, попри вказане, гарант не повернув банківські гарантії після документального підтвердження належного виконання договірних зобов`язань. Висновки у вказаних справах обумовленні встановленими конкретними обставинами, а саме: встановлення факту виконання зобов`язань за договором, звернення бенефіціара до Банку-гаранта про виконання гарантії, у задоволенні якого банк відмовив, закінчення строку гарантії. Водночас, у межах справи № 910/718/23, вказане не було предметом позовних вимог і ключових обставин, які б у контексті змістовного критерію можна було б розцінювати як подібні до справи яка розглядається, колегія суддів не убачає. Як установили суди, банк не відмовляв у задоволенні вимог бенефіціара, а навпаки сплатив відповідну суму коштів, а вимога за гарантією була направлена Банку до 30.12.2022.

У справі № 910/2831/20 Банк звернувся з позовом про солідарне стягнення 288 299,91 грн. заборгованості за договором банківської гарантії та договором поруки. Відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати договір поруки неукладеним.

У справі № 910/1674/20 ТОВ «БХ «Шевченківський» звернулося з позовом до ПрАТ «НЕК «Укренерго» та АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про зобов`язання вчинити дії:- визнати гарантію такою, що не підлягає виконанню; визнати вимогу про сплату банком суми коштів за гарантію такою, що не підлягає виконанню.

Висновки у справах № 910/2831/20 та № 910/1674/20 також засновані на правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 відступив. Саме керуючись такою правовою позицією, Суди здійснювали розгляд відповідних справ, однак вказане не надає можливості застосовувати наведені у постановах висновки внаслідок наявності висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/17772/20.

У справі № 916/1415/19 Партнерство з обмеженою відповідальністю «Серфінг системс ЛП» звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Петрокоммерц-Україна» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ капітал» про визнання припиненими договорів іпотеки. У постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, Велика Палата Верховного Суду виклала висновок щодо необхідності оцінки судами обраного позивачем способу захисту у контексті належності та ефективності. Водночас, висновку щодо такого способу захисту як визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконання наведена постанова не містить.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 910/3334/22 з огляду на те, що нею переглядалися рішення судів щодо розгляду заяви про забезпечення позову, а не розглядався спір по суті і висновки, викладені у постанові стосувалися можливості вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони гаранту здійснювати перерахування коштів по банківській гарантії.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи скаржника в межах підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли підтвердження, висновків Верховного Суду, які б не були враховані судами з урахуванням наявної правової позиції Верховного Суду у справі № 910/17772/20 скарга також не містить.

5.4. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

Як свідчить зміст зазначеної норми Кодексу, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, зазначити у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/800/19).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 зазначив про те, що призначенням інституту гарантії (§ 4 глави 49 ЦК України) є надання упевненості учасникам обороту в тому, що бенефіціар гарантовано і швидко одержить платіж, якщо надасть документи, передбачені гарантією (наприклад, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передачі виконаних робіт тощо), причому навіть і в тому випадку, коли між принципалом і бенефіціаром існує спір щодо виконання зобов`язання. Запорукою тому має бути надійність банківської системи. Тим самим у разі виникнення спору щодо наявності чи відсутності боргу принципала останній та бенефіціар в частині стягнення боргу міняються місцями: не бенефіціар звертається до суду за стягненням боргу (бо він вже одержав від гаранта суму боргу, яку вважав наявною), а принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України) з огляду на відсутність боргу принципала.

В обґрунтування цих висновків Верховним Судом зазначено, що механізм забезпечувального інституту гарантії, на відміну від інших видів забезпечення виконання зобов`язань, передбачає укладення не двох (основного та забезпечувального), а трьох правочинів.

Перш за все це договір між бенефіціаром (боржником) та принципалом (кредитором), який спрямований на виникнення основного зобов`язання. Умова щодо забезпечення основного зобов`язання гарантією може передбачатися таким договором або висуватися бенефіціаром як передумова укладення такого договору.

Обов`язок банку чи іншої фінансової установи щодо видачі банківської гарантії виникає з договору між принципалом і такою фінансовою установою. Надання гарантії є фінансовою послугою, яка надається на підставі договору (пункт 6 частини першої статті 4, стаття 9 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» у чинній редакції, пункт 7 частини першої статті 4, стаття 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, що діяла на час видачі гарантії у справі, що переглядається). Цим договором можуть визначатися, серед іншого, умови гарантії, строк її дії, сума, на яку видається гарантія, строк видачі гарантії, розмір оплати послуг гаранта тощо.

Третім правочином у механізмі забезпечувального інституту гарантії є видача гарантії на користь бенефіціара, яка є одностороннім правочином. Саме з цього правочину виникає грошове зобов`язання гаранта.

Хоча у механізмі забезпечувального інституту гарантії беруть участь три суб`єкти - бенефіціар, принципал та гарант, зазначені вище правочини не зв`язують всіх їх одночасно. Так, договір між бенефіціаром і принципалом, з якого виникає основне зобов`язання, зв`язує лише бенефіціара і принципала, але не гаранта. Договір між принципалом і гарантом зв`язує лише принципала і гаранта, але не бенефіціара. Односторонній правочин щодо видачі гарантії створює обов`язки лише для гаранта (частина третя статті 202 ЦК України), а бенефіціар є кредитором у відповідному грошовому зобов`язанні.

Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.

Виходячи з викладеного, об`єднана палата вважала, що законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплату грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.

Положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частина третя статті 563 ЦК України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Адже гарант може видати на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.

Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.

Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України.

Отже, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 навів висновок щодо способу захисту спірних правовідносин та вказав на особливості розгляду такої категорії справ. Крім того, як зазначалося вище, у вказаній справі відступлено від висновку, наведеного у справі № 910/16898/19, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить дослідження наявності чи відсутності виникнення порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

У зв`язку із викладеним, у відповідній частині наявний висновок Верховного Суду, про яких зазначає позивач і який є застосовним до справи № 910/718/23.

Інші доводи скаржника щодо необхідності формування висновку щодо застосування статей 610, 611, 614, 617 ЦК України у межах справи № 910/718/23 (зокрема, щодо вирішення аналогічних справ та застосування гарантії під час обставин непереборної сили, обумовлених повномасштабною воєнною агресію рф проти України), є помилковими, з огляду на предмет позовних вимог, оскільки не стосуються правовідносин, які розглядаються в межах цієї справи і з урахуванням правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду можуть розглядатися в межах інших проваджень.

5.5. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

В межах цієї підстави скаржник стверджує, що суди не дослідили докази, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 ГПК України.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього кодексу.

За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови не підтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

5.6. Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм права в межах підстав касаційного оскарження не знайшли підтвердження, інші доводи скарги з урахуванням повноважень, передбачених статтею 300 ГПК України, не містять підстав для скасування оскаржених рішень, а також з урахуванням постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, колегія суддів не убачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 у справі № 910/718/23.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд

6.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржені у справі рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані рішення, то відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект». (правонаступник Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект») залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 у справі № 910/718/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ