УХВАЛА

29 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/7167/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючої), Бенедисюка І. М., Ємця А. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістична компанія «Сінергія» (далі - ТОВ «Сенергія», скаржник)

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістична компанія «Сінергія»

про стягнення 509 250,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Сенергія» 15.07.2024 через «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2023, постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі № 910/7167/23 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Крім того, скаржник у описовій частині касаційної скарги просить поновити строк на касаційне оскарження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2024 для розгляду касаційної скарги у справі №910/7167/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуюча, Бенедисюка І. М., Ємця А. А.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ТОВ «Сенергія» 07.05.2024 вже зверталося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення господарського суду міста Києва від 17.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі № 910/7167/23.

У поданій вперше касаційній скарзі ТОВ «Сенергія» посилалося та зазначало, що: наявні виключні випадки передбачені підпунктами «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); місцевим господарським судом дана справа розглядалась як малозначна, а тому з урахуванням приписів пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягала касаційному оскарженню; ТОВ «Сінергія» 16.04.2024 отримала від Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» (далі - ТОВ «Рейл Лоджистікс») претензію на суму 10 211 250, 00 грн про сплату заборгованості за тим самим договором, який був предметом розгляду справи № 910/7167/23 за інший період; предметом спору у справі № 910/7167/23 були грошові вимоги позивача за договором надання послуг від 28.01.2021 № 1-437/01-21 у розмірі 509 250 ,00 грн, які позивач обґрунтував тим, що відповідачем не були оплачені надані послуги за лютий 2022 року, що на думку позивача підтверджувалось наданими ним доказами; до претензії про сплату 10 211 250, 00 грн додано звіти/акти наданих послуг за березень - травень 2022 року, відповідно до яких ТОВ «Рейл Лоджистікс» нараховано плату за ті самі вагони, що були предметом спору у справі № 910/7167/23, однак за інші періоди; встановлені судами обставини, у справі, яка не підлягала касаційному оскарженню, матимуть приюдиційне значення для розгляду справи за позовом ТОВ «Рейл Лоджистікс» до ТОВ «Сінергія» про стягнення 10 211 250, 00 грн, тобто матимуть приюдиційне значення у справі, яка враховуючи заявлену суму не відноситиметься до категорії малозначних; спростувати висновки апеляційного господарського суду у справі № 910/7167/23 відповідач був позбавлений у зв`язку з віднесенням цієї справи до категорії малозначних з урахуванням приписів пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України; ТОВ «Сінергія» заборгованість не визнає та не має наміру сплачувати кошти за даною претензією; щодо виняткового значення цієї справи для відповідача, то у разі відсутності касаційного перегляду рішення у справі № 910/7167/23, відповідач буде позбавлений можливості належного доступу до правосуддя та можливості спростувати факти встановлені цим рішенням; припинення господарської діяльності товариства потягне за собою звільнення працівників у штаті осіб, припинення надходжень до бюджету коштів від податкових зобов`язань ТОВ «Сінергія», а також вихід з ринку залізничних перевезень, що негативно позначиться на якості послуг та на його конкурентоздатності.

Водночас, ухвалою Верховного Суду від 14.05.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Сінергія» на рішення господарського суду міста Києва від 17.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі № 910/7167/23 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню з тих підстав, що ціна позову у цій справі не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а доводи скаржника щодо наявності випадків для відкриття касаційного провадження у цій справі не є належним чином обґрунтованими, а є лише припущеннями, що ТОВ «Рейл Лоджистікс» звернеться до суду з позовом до ТОВ «Сінергія» про стягнення 10 211 250, 00 грн.

Між тим скаржник у касаційній скарзі поданій вдруге з посиланням на підпункти «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає:

на не необхідності спростувати обставини, встановлені у малозначній справі № 910/7167/23, оскільки ці обставини мають значення для розгляду справи за позовом ТОВ «Рейл Лоджистікс» до ТОВ «СІНЕРГІЯ» у справі № 910/8649/24 про стягнення заборгованості у розмірі 21 762 195, 98 грн;

справа має виняткове значення для скаржника, оскільки у разі відсутності касаційного перегляду рішення у справі № 910/7167/23, відповідач буде позбавлений можливості належного доступу до правосуддя та можливості спростувати факти встановлені цим рішенням, а з урахуванням того, що рішення у справі набрало законної сили та є приюдиційним, воно буде обов`язковим для вирішення справи про стягнення суми понад 21 млн грн з відповідача.

Також скаржник зазначає підставу передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ПГК України та вказує, що суди застосували приписи статей 74, 79, 237 ГПК України без врахування висновку Верховного суду у справі № 924/233/18 та ряду інших справ щодо стандарту доказування.

Проте, Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що ціна позову у цій справі не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування критерію ціна позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був передбачуваним, а скаржник у касаційній скарзі поданої вперше доводи щодо наявності випадків для відкриття касаційного провадження у цій справі належним чином не обґрунтував, тоді як можливість реалізувати свої процесуальні права та межі їх реалізації залежить від суб`єктивної волі скаржника.

Доводи щодо спростування обставин встановлених у цій справі, та позбавлення можливості належного доступу до правосуддя, Верховний Суд оцінює через призму правових позицій Верховного Суду щодо преюдиції та зауважує, що алгоритм у кожній конкретній справі різний, встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію, а тому не слід ототожнювати правову оцінку з встановленими обставинами справи.

Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, відповідно до частини сьомої статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (п.32)).

Отже, відповідно до статті 75 ГПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суд.

При розгляді даних доводів Верховний Суд звертається також до правових висновків викладених у пунктах 54-57 постанови Верховного Суду від 23.08.2023 у справі № 927/734/22.

Суд враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Приписами пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за приписами пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України визначено процесуальне обмеження щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення та є загальним для всіх суб`єктів, що також узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Разом з тим Суд вважає за необхідне зазначити про те, що правилами пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України касаційному суду приписано імперативно відмовляти у відкритті касаційного провадження, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення, або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Оскільки конструкцією вказаної норми встановлено імперативне правило щодо наслідків повторного подання касаційної скарги тією ж самою особою на теж саме судове рішення, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення, або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, то відмова у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 293 ГПК України, не є реалізацією дискреції, а є виконанням судом процесуального обов`язку.

Пункт 3 частини першої статті 293 ГПК України не передбачає для суду касаційної інстанції можливості альтернативно обирати варіант дій та вирішувати про застосування чи не застосування цих положень процесуального закону на власний розсуд.

Відповідно, у випадку повторного подання касаційної скарги тією ж самою особою на те ж саме судове рішення, зокрема, якщо є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, суд касаційної інстанції зобов`язаний відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України.

Таку правову позицію викладено в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.11.2022 у справі №903/682/21 відповідно до якої Суд дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.08.2022 у справі № 903/357/21 щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України.

Отже, наявна підстава, що виключає можливість розгляду по суті його повторної касаційної скарги на ті ж самі судові рішення.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Сінергія» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 на підставі пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки ухвалою Верховного Суду від 14.05.2024 вже відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї ж особи на це саме судове рішення.

Водночас до Верховного Суду від ТОВ «Рейл Лоджистікс» надійшли заперечення про відкриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Сенергія» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024, відповідно до яких просить відмовити ТОВ «Сінергія» у відкритті касаційного провадження у справі № 910/7167/23 за касаційною скаргою ТОВ «Сінергія» від 15.07.2024.

Ураховуючи вище вказане в цій ухвалі, доводи та заперечення на відкриття касаційного провадження вказані у запереченнях приймаються в тій частині в якій відповідають вище викладеним міркуванням.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника не розглядається.

Керуючись статтею 234, пунктом 3 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістична компанія «Сінергія» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі № 910/7167/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець