СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Харків Справа № 922/3921/21 (922/1335/22)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.,

представників:

від позивача - Дукер Л.О.;

від позивача - Петренко О.В.;

від позивача - Третьякова Н.Ю. (у режимі відеоконференції);

від відповідача - Лебідь О.П. (у режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.1204Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2024 (суддя Прохоров С.А., повний текст складено 19.04.2024) у справі №922/3921/21 (922/1335/22)

за позовом Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва", с.Шарівка Харківської області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олівіт", м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Айленд", м.Харків,

про стягнення 1 800 000,00 грн.

у межах справи про банкрутство Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва"

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" (далі - ТК ТОВ фірма "Харків-Москва"), звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Олівіт" (далі - ТОВ "Олівіт"), в якій просить суд стягнути з відповідача неустойку за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 1 800 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1335/22) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Олівіт" на користь ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" неустойку за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 180 000,00 грн. та 13 500,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

В основу рішення покладено висновки суду про те, що прострочення зобов`язання з поставки обладнання у постачальників - ТОВ «Олівіт» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Айленд" (далі - ТОВ «Айленд») - настало з 16.08.2018 і, відповідно, у позивача виникло право на стягнення штрафних санкцій з ТОВ «Олівіт», як постачальника за контрактом. Обов`язок зі сплати штрафу позивачу (розмір якого визначено останнім у сумі 1 800 000,00 грн.) виник у постачальників за контрактом - ТОВ "Айленд" та ТОВ "Олівіт" - у рівних частках, тому вимоги позивача до ТОВ "Олівіт" є обґрунтованими та такими, що можуть бути задоволеними, лише в розмірі 900 000,00 грн.

Приймаючи до уваги, що розмір штрафних санкцій становить 50% від вартості обладнання, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, Господарський суд Харківської області, керуючись приписами ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) дійшов висновку про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій на 80% від визначеної судом суми (900 000,00 грн.) та часткове задоволення позовних вимог, стягнення штрафу в розмірі 180 000,00 грн.

Не погодившись із означеним рішенням, ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1335/22) у частині відмови в задоволенні позовних вимог. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити решту позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача не стягнуту судом першої інстанції неустойку за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 1 620 000,00 грн.

ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» вважає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з порушенням загальних принципів змагальності та рівності учасників, з огляду на сукупність наступних обставин:

- необґрунтованим є висновок суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача лише частини заявленої позивачем суми неустойки. Сума неустойки самостійно була зменшена позивачем при зверненні до суду з позовом майже на 70% (розрахована відповідно до умов контракту сума неустойки складає 10 962 000,00 грн.). Суд не наводить жодного належного обґрунтування додаткового зменшення неустойки саме на 80%. Відповідач не завертався до суду із клопотанням про зменшення розміру неустойки, не наводив відповідних доводів, не надавав доказів існування обставин для зменшення неустойки. Зменшення судом суми неустойки ще на додаткових 80% не покликане на дотриманням балансу інтересів сторін;

- судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо визначення резолютивної частини судового рішення. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд дійшов висновку про відмову в позові в частині стягнення з відповідача неустойки в розмірі 720 000,00 грн., у той час як сума до стягнення була заявлена позивачем у розмірі 1 800 000,00 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 апеляційну скаргу позивача залишено без руху з метою усунення скаржником допущених при поданні апеляційної скарги недоліків.

Після отримання від позивача заяви про усунення недоліків (вх.7122 від 22.05.2024), ухвалою суду апеляційної інстанції від 27.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1335/22) та призначено розгляд означеної апеляційної скарги на 23.07.2024 об 11:00год.

Через підсистему «Електронний суд» 20.06.2024 від ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" отримано заяву (вх.8369), за змістом якої позивач зазначив наступне. У судовому засіданні 10.04.2024 Господарським судом Харківської області оголошено перерву до 15.04.2024 з виходом до нарадчої кімнати для прийняття рішення у справі. Проте, як убачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, у період часу з 11.04.2024 по 14.04.2024 включно суддею Прохоровим С.А. було розглянуто іншу справу №922/5010/23 з винесенням процесуального судового рішення у формі ухвали від 12.04.2024. Отже, судом першої інстанції порушено таємницю нарадчої кімнати, що є істотним порушенням вимог процесуального закону, а отже підставою для скасування судового рішення.

Через підсистему «Електронний суд» 18.07.2024 від ТОВ «Олівіт» отримано пояснення на апеляційну скаргу (вх.9493), за змістом яких відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» відмовити в повному обсязі, оскаржуване судове рішення першої інстанції - залишити без змін.

Судова колегія зауважує, що означені пояснення відповідача за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу.

Частиною 1 ст.263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) унормовано, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2024 встановлено учасникам справи строк по 17.06.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та/або клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

Судова колегія враховує, що пояснення ТОВ «Олівіт» (які за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу) подані з пропуском встановленого судом строку.

Враховуючи наведене, означені письмові пояснення на апеляційну скаргу підлягають залишенню без розгляду.

ТОВ "Айленд" правом, наданим ст.263 ГПК України, не скористалося, відзиву на апеляційну скаргу не надало. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 ГПК України).

У судовому засіданні 23.07.2024 представники позивача просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити решту позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача не стягнуту судом першої інстанції неустойку за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 1 620 000,00 грн.

За змістом апеляційної скарги ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити решту позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача не стягнуту судом першої інстанції неустойку за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 1 620 000,00 грн.

Відповідно до приписів ч.1 ст.266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Відтак, Східний апеляційний господарський суд розглядав первісно заявлені вимоги апеляційної скарги ТК ТОВ фірма «Харків-Москва».

Представник ТОВ «Олівіт» проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

ТОВ «Айленд» явку повноважного представника в судове засідання не забезпечило, про наявність поважних причин неявки суд завчасно не повідомив.

Ухвала Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2024 направлялася на наявну в матеріалах справи адресу ТОВ «Айленд» (61002, Харківська обл., м.Харків, вул.Петровського, буд.12), яка відповідає адресі, зазначеній як місцезнаходження юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте поштове відправлення №177 повернуто підприємством поштового зв`язку на адресу суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.п.4, 5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч.ч.3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Таким чином, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність адресата, відмову від одержання, тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника ТОВ "Айленд".

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

14.05.2018 між ТОВ "Олівіт" спільно з ТОВ "Айленд" (постачальники) та ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" (покупець) укладено контракт поставки обладнання №1405/2018 (далі - контракт), за умовами пункту 1.1 якого постачальники зобов`язуються виготовити та передати у строк до 31.07.2018 у власність покупцю авторське (ексклюзивне) обладнання: 2 (дві) лінії з виробництва високоякісних аналогів імітованої чорної та червоної ікри, а також капсульованих продуктів харчування (кетчупів, соусів, майонезів, гірчиці, джемів, меду, соків тощо) у термостабільних капсулах з метою подальшого їх використання як продуктів харчування та смакових наповнювачів для продуктів харчування, потужністю 200 (двісті) кг/год (чорна ікра) або 240 (двісті сорок) кг/год (червона ікра) кожна лінія, а 2 лінії потужністю 400 (чотириста) кг/год - чорна ікра або 480 (чотириста вісімдесят) кг/год - червона ікра (далі - обладнання), а покупець зобов`язується прийняти обладнання та оплатити його.

Умови поставки обладнання погоджені в розділі 2 контракту. Так, відповідно до п.2.2 контракту постачальники зобов`язані здійснити поставку обладнання у строк до 31.07.2018. Постачальники зобов`язані повідомити покупця про готовність обладнання до поставки не пізніше ніж за 10 (десять) календарних днів до передбачуваної дати поставки.

Згідно з п.2.3 контракту при поставці обладнання, проте не пізніше 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати поставки, постачальники своїми силами здійснюють остаточне складання та встановлення (монтаж) обладнання, а також перевірку (випробування) працездатності обладнання в обсязі, необхідному для повного, всебічного та безперебійного використання обладнання відповідно до його цільового призначення. Покупець зобов`язаний забезпечити дотримання норм і правил з охорони праці, правил пожежної безпеки, санітарних норм і правил техніки безпеки під час проведення зазначених робіт. Постачальники несуть відповідальність за їх порушення.

Обов`язок постачальників з постачання обладнання вважається виконаним з моменту передання постачальниками обладнання та супровідної документації на обладнання (п.п.2.6, 4.1 контракту) покупцю, випробування працездатності обладнання представником постачальників у пункті постачання, розташованому за адресою: м.Зміїв, вул.Залізнична, 117 відповідно до п.1.1 контракту (п.2.4 контракту).

Відповідно до п.2.5 контракту передача оформлюється шляхом проставлення відмітки про отримання обладнання на примірнику накладної, скріпленої підписом уповноваженої особи покупця та печаткою покупця. Ризик випадкової загибелі, пошкодження (псування) обладнання переходить від постачальників до покупця з моменту передання йому обладнання та документів, передбачених п.п.2.7, 4.2 контракту.

Постачальники зобов`язуються в момент поставки надати такі документи на обладнання, що поставляється: податкову накладну; сертифікат відповідності; технічну документацію на обладнання (керівництво з експлуатації обладнання, інструкцію з техніки безпеки, гарантійний талон та ін.) (п.2.6 контракту).

Згідно з п.3.1 контракту вартість обладнання зазначається в специфікації на обладнання (додаток №1), яка є невід`ємною частиною цього контракту.

Пунктом 3.2 контракту погоджено, що покупець оплачує обладнання в такому порядку:

10% від вартості виготовлення обладнання покупець оплачує на умовах попередньої оплати протягом 7 (семи) днів з моменту підписання цього контракту;

35% від вартості виготовлення обладнання покупець оплачує протягом 20 (двадцяти) днів з дати першого платежу;

35% від вартості обладнання покупець оплачує протягом 30 (тридцяти) днів з дати другого платежу;

20% від вартості виготовлення обладнання покупець оплачує постачальникам після встановлення, випробування, виходу на проектні режими обладнання, навчання персоналу.

Порядок приймання обладнання погоджений сторонами в розділі 6 контракту.

Так, згідно з п.6.1 контракту приймання обладнання по якості та кількості здійснюється за супровідними документами на обладнання, що передані постачальниками покупцеві одночасно з постачанням обладнання, після проведення випробування (спеціалізація №2).

Приймання обладнання за якістю проводиться відповідно до стандартів, технічних умов, іншої нормативної документації, що діють в Україні для цього виду обладнання, а також за товаросупровідними документами, що засвідчують якість.

За умовами п.6.3 контракту приймання обладнання за кількістю здійснюється за товаросупровідними документами (рахунком-фактурою, видатковою товарною накладною, товарно-транспортною накладної тощо) постачальників. У разі відсутності зазначених документів, покупець має право прийняти його і скласти акт про фактичну наявність обладнання, в якому зазначається, які документи відсутні. Після проведення випробувань (спеціалізація №2).

Згідно з п.10.1 контракту останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін.

Строк дії контракту сторонами не визначений.

Відповідно до специфікації №1 до контракту вартість за 1 лінію становить 1 800 000,00 грн., з яких: 180 000,00 грн. - авансовий платіж (10% до 14.05.2018); 630 000,00 грн. - авансовий платіж (35% до 01.06.2018); 630 000,00 грн. - авансовий платіж (35% до 01.07.2018); 360 000,00 грн. - останній платіж (20% по готовності, перед відвантаженням).

12.07.2018 сторонами укладено доповнення до контракту, згідно з якими внесені наступні зміни:

строк поставки обладнання встановлено до 15.08.2018 при забезпеченні фінансування покупцем (пункт 2.2 контракту);

платежі здійснюються з відстрочкою в 15 днів (пункт 3 контракту);

останній платіж 20% здійснюється після запуску лінії впродовж 3 днів (специфікація №1 до контракту);

при зриві поставки лінії постачальники сплачують покупцю штраф у розмірі 7% за кожний день прострочення.

ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" зверталося до ТОВ «Олівіт» з листами №239-18 від 12.11.2018 вказуючи на не здійснення поставки товару станом на 10.11.2018 та №8/19 від 21.02.2019 і посилаючись на неявку постачальника на прийом-передачу обладнання і проханням погодити відповідне питання у строк до 23.02.2019.

Позивач листом №9/19 від 22.02.2019 у доповнення до листа від 21.02.2019 направив відповідачу копію акту виявлених недоліків лінії по виробництву імітованої ікри, підписаний комісійно керівниками заводу, та просив у строк до 01.03.2019 здати обладнання по контракту. Згідно з означеним актом виявлених недоліків у процесі роботи лінії капсулювання комісією виявлено низку недоліків, визначених на 10 пунктів.

До матеріалів справи додано рішення Господарського суду м.Києва від 23.02.2021 у справі №910/11651/19 за позовом ТОВ "Олівіт" до ТОВ "Інтегра Лайн", ТК ТОВ фірма "Харків-Москва", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ТОВ "Айленд", залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021, яким позовні вимоги ТОВ «Олівіт» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ТОВ "Інтегра Лайн" та ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" на користь ТОВ "Олівіт" 689 483,65 грн. основного боргу (залишок боргу за поставлений товар за контрактом постачання обладнання №1405/2018 від 14.05.2018 у сумі 540 000,00 грн. та 149 483,65 грн. за матеріали при проведенні монтажу обладнання), 55 819,84 грн. пені, 4 816,94 грн. 3% річних, а також 11 251,81 грн. витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи погодження сторонами строку виконання зобов`язання з постачання товару до 15.08.2018 та встановлення судовими рішеннями у справі №910/11651/19 обставини невиконання зобов`язання з поставки товару станом на 10.11.2018, ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» вважає встановленим факт прострочення ТОВ «Олівіт» виконання зобов`язання з поставки товару на 87 календарних днів. Загальна сума штрафу за прострочення зобов`язання, за твердженнями позивача, становить 10 962 000,00 грн. (87 днів * 126 000,00 грн. (7% від суми несвоєчасно поставленого товару)). Враховуючи, що сума неустойки значно перевищує вартість товару за контрактом, позивач визнав за необхідне визначити суму неустойки в розмірі вартості товару за договором поставки (1 800 000,00 грн.).

Судова колегія враховує наступне.

Сутність розглядуваних позовних вимог полягає у застосуванні до відповідача наслідків порушення зобов`язання з поставки обладнання.

Як зазначено вище, зобов`язання між сторонами були встановлені контрактом постачання обладнання №1405/2018 від 14.05.2018.

Беручи до уваги правову природу укладеного між сторонами контракту, права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, яке регламентує правовідносини з поставки, а також положень ч.2 ст.712 ЦК України, яка регламентує можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж.

Частиною 1 ст.712 ЦК України, яка кореспондується з приписами ч.1 ст.265 ГК України, унормовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.663 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписи ч.7 ст.193 ГК України та ст.525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст.202 ГК України та ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

За змістом ст.ст.549, 611 ЦК України та ст.ст.216-218, 230 ГК України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати сплати, зокрема, штрафу.

Згідно з п.7.2 контракту у разі прострочення поставки обладнання постачальники сплачують покупцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості не поставленого обладнання за кожний день прострочення. Нарахування неустойки та збитків провадиться протягом усього періоду прострочення виконання, незалежно від його тривалості.

Відповідно до п.7.3 контракту сплата штрафу (пені) не звільняє сторони від обов`язку відшкодування заподіяних збитків у повному обсязі та від виконання своїх зобов`язань за цим контрактом. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), за згодою сторін, застосовується позовна давність у 3 (три) роки.

Сторонами були підписані доповнення від 12.07.2018 до контракту №1405/2018 від 14.05.2018, згідно з п.п.1, 4 яких: строк поставки обладнання - 15.08.2018; при зриві поставки лінії постачальники сплачують покупцю штраф у розмірі 7% за кожен день прострочення.

Рішеннями судів у справі №910/11651/19 встановлено, що зобов`язання із поставки товару станом на 10.11.2018 не виконано. Означена обставина ТОВ «Олівіт» не спростована.

В судовому засіданні 23.07.2024 представник позивача пояснив, що відповідачем зобов`язання за договором поставки не виконано і до сьогодні. Відповідач ці доводи не спростував.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, враховуючи погодження сторонами строку виконання зобов`язання з постачання обладнання за контрактом - 15.08.2018, а також встановлений рішеннями судів у справі №910/11651/19 та безпосередньо в судовому засіданні 23.07.2024 факт не виконання зобов`язання із поставки обладнання станом на 10.11.2018 і на цей час, прострочення постачальників за контрактом у період 16.08.2018-10.11.2018 є підставою для стягнення з постачальників за контрактом штрафних санкцій.

Як обгрунтовано зазначено місцевим господарським судом, вартість несвоєчасно поставленого обладнання згідно з умовами контракту складає 1 800 000,00 грн.; 7% від суми несвоєчасно поставленого обладнання становить 126 000,00 грн. за кожен день прострочення; загальна сума штрафу за прострочення зобов`язання становить 10 962 000,00 грн. (87 днів * 126 000,00 грн.). Означені розрахунки позивачем не оспорюються.

Водночас, як зазначалося вище за текстом постанови, позивач, враховуючи, що сума неустойки значно перевищує вартість обладнання за договором поставки, заявив до стягнення з відповідача суму неустойки в розмірі вартості товару за договором поставки - 1 800 000,00 грн.

У силу приписів ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Господарський суд Харківської області, аналізуючи умови контракту та доповнень до нього, з посиланням на приписи ст.540 ЦК України (виконання зобов`язання, в якому беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників), дійшов висновку про те, що обов`язок щодо сплати штрафу позивачу (розмір якого визначено останнім у сумі 1 800 000,00 грн.) виник у постачальників за контрактом - ТОВ "Айленд" та ТОВ "Олівіт" у рівних частках, а тому вимоги позивача до ТОВ "Олівіт" є обґрунтованими та такими, що можуть бути задоволені лише в розмірі 900 000,00 грн., тобто частка від суми пред`явлених позовних вимог.

Східний апеляційний господарський суд не погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У вступній частині контракту поставки обладнання ТОВ «Олівіт» спільно з ТОВ «Айленд» визначені як постачальники. Умовами п.1.1 контракту погоджено спільне зобов`язання двох означених постачальників - виготовити та передати у власність покупця (позивача) обладнання. Пунктом 1.3 контракту поставщики зазначили про свої гарантії покупцю. В пункті 7.1 договору сторони передбачили умови звільнення покупця від відповідальності у разі невиконання постачальниками своїх зобов`язань за контрактом, не відокремлюючи в якій частині контракту відповідальний кожен з них.

Доповненнями до контракту від 12.07.2018 сторони дійшли згоди про те, що при зриві поставки лінії постачальники сплачують покупцю штраф у розмірі 7% за кожен день прострочення.

У означених доповненнях також не визначено , в яких саме частках постачальники мають нести відповідальність за порушення строків поставки обладнання.

Із суті зобов`язання та безпосередньо з умов контракту не вбачається за можливе встановити конкретні частки, відповідно до яких має виконуватися зобов`язання постачальників.

Відтак, судова колегія дійшла висновку, що умовами контракту погоджено солідарне зобов`язання постачальників - ТОВ «Олівіт» та ТОВ «Айленд».

У силу приписів ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи означене, обґрунтованими є вимоги ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» про стягнення з ТОВ «Олівіт», як одного із солідарних боржників, усього розміру неустойки (штрафу).

Надаючи оцінку наявності підстав для стягнення з ТОВ «Олівіт» на користь ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" штрафних санкцій у заявленому позивачем розмірі (1 800 000,00 грн.), судова колегія звертає увагу на наступне.

Господарський суд Харківської області дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафних санкцій до 180 000,00 грн. (на 80% від суми, перерахованої судом (900 000,00 грн.)). В основу такого рішення покладено висновки суду про відсутність доказів понесення позивачем збитків у зв`язку із несвоєчасною поставкою обладнання та про те, що розмір штрафних санкцій становить 50% від вартості самого обладнання, яка була визначена контрактом.

На переконання ТК ТОВ фірма «Харків-Москва», означений висновок суду першої інстанції є необґрунтованим. При цьому апелянт зазначає, що: суд не наводить жодного належного обґрунтування зменшення неустойки саме на 80%; відповідач не завертався до суду із клопотанням про зменшення розміру неустойки, не наводив відповідних доводів, не надавав доказів існування обставин для зменшення неустойки; зменшення судом суми неустойки не покликане на дотриманням балансу інтересів сторін.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Нормами ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України передбачено право суду при прийнятті рішення на зменшення у виняткових випадках розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Так, частиною 3 ст.551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (ч.1). Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ч.2).

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку виняткових обставин та врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, та розмір такого зменшення. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №924/373/23, від 20.02.2024 у справі №910/1352/23.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України), а також принципах господарського судочинства відповідно до ст.2 ГПК України. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.11.2023 у справі №910/1269/23.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що завданням неустойки є сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, а також у постановах Верховного Суду від 19.03.2024 у справі №917/612/23, від 10.01.2024 у справі №910/1041/23.

Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються у ст.551 ЦК України та у ст.233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20.

Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Подібний висновок міститься в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013.

Зменшення неустойки є протидією необґрунтованого збагачення однією зі сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення неустойки направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду.

Приймаючи до уваги, що розмір заявлених позивачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій становить 100% від вартості самого обладнання, яка була визначена контрактом, виходячи із засад справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, з огляду на функцію, що виконує неустойка, яка водночас не є каральною санкцією, та необхідність у дотриманні розумного балансу інтересів сторін спору під час вирішення питання щодо застосування до боржника цивільної відповідальності у вигляді стягнення неустойки, враховуючи відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за контрактом, здійснення відповідачем поставки обладнання (що підтверджено рішеннями судів у справі №910/11651/19), враховуючи неспівмірність суми нарахованих позивачем штрафних санкцій відносно вартості несвоєчасно поставленого обладнання, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру належної до стягнення з ТОВ «Олівіт» неустойки на 50% (що становить 900 000,00 грн.), що є адекватною мірою відповідальності за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань з поставки обладнання і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення.

Під час розгляду справи Господарським судом Харківської області ТОВ "Олівіт" просило застосувати до вимог позивача наслідки пропуску строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У силу приписів ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму.

За умовами п.7.3 контракту до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), за згодою сторін, застосовується позовна давність у 3 (три) роки.

Відтак, облік строку на звернення із позовом про стягнення неустойки у розглядуваному випадку розпочався 16.08.2018 та за звичайних умов мав закінчитись 15.08.2021.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує наступне. Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин.

Дія карантину продовжувалась Постановами Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020 та №956 від 13.10.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 30.06.2023 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22.07.2020 №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30.03.2020 було доповнено Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.". Означений Закон набрав чинності 02.04.2020.

Отже, оскільки строки позовної давності були продовжені і станом на час набрання законної сили нормативними актами про їх продовження строк позовної давності за розглядуваними вимогами не сплинув, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Господарського суду Харківської області про те, що позивачем не пропущено строки позовної давності при зверненні з розглядуваним позовом до суду (вх.№1335/22 від 18.08.2022).

Під час розгляду справи Східним апеляційним господарським судом ТК ТОВ фірма "Харків-Москва", разом з іншим, зазначило про те, що суддею Прохоровим С.А. порушено таємницю нарадчої кімнати, оскільки Прохоровим С.А. під час перебування у нарадчій кімнаті з метою ухвалення рішення у справі №922/3921/21 (922/1335/22) розглянуто іншу справу №922/5010/23 з винесенням процесуального судового рішення у формі ухвали від 12.04.2024. Означене, на переконання позивача, є безумовною підставою для скасування судового рішення.

У силу приписів ч.4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надавши оцінку означеним твердженням ТК ТОВ фірма "Харків-Москва", Східний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст.219 ГПК України після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його оголошення.

Зі змісту наявного в матеріалах справи протоколу судового засідання Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 убачається, що о 17:41:48год. суддя Прохоров Сергій Анатолійович вийшов до нарадчої кімнати зазначивши, що рішення суду буде проголошено 15.04.2024 о 10:30год.

Безпосередньо в тексті оскаржуваного рішення зазначено, що «у судовому засіданні 10.04.2024 судом оголошено перерву до 15.04.2024 з виходом до нарадчої кімнати для прийняття рішення у справі».

У протоколі судового засідання Господарського суду Харківської області від 15.04.2024 вказано, що об 11:02:38год. суддя Прохоров С.А. вийшов з нарадчої кімнати та оголосив вступну та резолютивну частини рішення про часткове задоволення позову.

У силу приписів ст.220 ГПК України під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу (ч.1). Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи (ч.2). Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення рішення у нарадчій кімнаті (ч.3).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, суддею Прохоровим Сергієм Анатолійовичем під час перебування у нарадчій кімнаті з 10 по 15 квітня 2024 постановлено ухвалу від 12.04.2024 по справі №922/5010/23.

Судова колегія зауважує, що порушення порядку перебування судді в нарадчій кімнаті в юридичному розумінні не є синонімом порушення таємниці нарадчої кімнати, оскільки не завжди формальне порушення положень ст.220 ГПК України є таким, що завдає шкоди цілям, для яких існує інститут таємниці наради суддів.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.2 ст.277 ГПК України).

Згідно з ч.3 ст.277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З аналізу означених положень процесуального законодавства вбачається, що порушення таємниці нарадчої кімнати та порушення порядку перебування судді в нарадчій кімнаті не є безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до ч.3 ст.277 ГПК України.

Вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті судових рішень в інших справах слід вважати порушенням таємниці наради суддів, яке може бути визнано істотним порушенням вимог процесуального закону в разі, коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обґрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення. Подібна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.02.2020 у справі №128/2455/15-к (провадження №51-7241кмо18).

Суд апеляційної інстанції враховує, що ухвала Господарського суду Харківської області у складі судді Прохорова С.А. від 12.04.2024 у справі №922/5010/23 постановлена без проведення судового засідання і за своїм змістом є ухвалою про прийняття до розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

За висновками судової колегії, факт внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень ухвали у справі №922/5010/23 під час перебування судді у нарадчій кімнаті по розглядуваній справі не ставить під сумнів незалежність і неупередженість судді при ухваленні оскаржуваного судового рішення та не є безумовною підставою для скасування судового рішення у справі №922/3921/21 (922/1335/22).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з п.1 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладені вище за текстом постанови висновки Східного апеляційного господарського суду, апеляційна скарга ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог з прийняттям у цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 720 000,00 грн. (загальна сума неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, складає 900 000,00 грн.) із здійсненням нового розподілу судових витрат.

Здійснюючи новий розподіл судового збору за подання позовної заяви, судова колегія враховує наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому колегія суддів враховує, що у разі, коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Означене відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, зокрема, викладеній у постановах від 10.03.2021 у справі №904/5702/19, від 14.06.2022 у справі №905/2135/19.

Враховуючи означене, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 27 000,00 грн. покладається на відповідача.

Крім того результат апеляційного перегляду з урахуванням приписів п.2 ч.1 ст.129 ГПК України має наслідком віднесення на рахунок відповідача витрат позивача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 12 960,00 грн. (пропорційно розміру задоволених вимог).

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1335/22) скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 720 000,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олівіт" (61082, м.Харків, вул.Високогірна, буд.2А; ) на користь Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" (63030, Харківська область, Валківський район, село Шарівка; ) неустойку за прострочення виконання зобов`язання за контрактом №1405/2018 від 14.05.2018 у розмірі 900 000,00 грн. та 27 000,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олівіт" (61082, м.Харків, вул.Високогірна, буд.2А, ) на користь Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" (63030, Харківська область, Валківський район, село Шарівка; ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 12 960,00 грн.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження визначені ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.07.2024.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка