СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Харків Справа № 917/485/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Плахов О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства АРЕАЛ (вх. №1501П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 29.05.2024 року у справі № 917/485/24, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Пушко І.І.), повний текст якого складено 29.05.2024 року

за позовною заявою Фермерського господарства Гончаренко В.Я., с. Куземин, Охтирський район, Сумська область

до Приватного підприємства АРЕАЛ, село Степне, Полтавський район, Полтавська область

про стягнення 239 139, 57 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.05.2024 року у справі №917/485/24 позов задоволено частково; стягнуто з Приватного підприємства АРЕАЛ на користь Фермерського господарства Гончаренко В.Я. 234 780,29 грн. основного боргу, 1823,46 грн. інфляційних втрат, 1276,70 грн. 3% річних та 3568,21 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Приватне підприємство АРЕАЛ з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" з апеляційною скаргою в електронній формі, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 29.05.2024 року частково і ухвалити нове рішення в частині неправомірності нарахування 3% річних.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних у межах визначених позивачем періодів нарахування, відповідач вважає, що стягненню підлягають вимоги частково, а саме 307,80грн.

Відповідач повідомляв позивача в усній формі, що у нього сталася складна ситуація: падіння попиту та ціни на ринках збуту на готову продукцію, а також поломка обладнання, що спричинило аварійну ситуацію, і як наслідок неможливість відвантаження готової продукції покупцям; умови спірного договору в частині розрахунку за товар (з огляду на їх диспозитивність) не повинні тлумачитися лише на користь позивача, а повинні враховувати інтереси іншої сторони (відповідача) та застосування принципу contra proferentem.

З огляду на альтернативну диспозицію договору, поведінку у спірних правовідносинах позивача, принцип contra proferentem, а також неможливість виконання спірного договору відповідачем до закінчення строку його дії саме у військовий період, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд першої інстанції дійшов не правомірного висновку про стягнення на користь позивача 3% річних в сумі 1276,70коп.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2024 року, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією проти України. Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023 року, №49/2024 від 05.02.2024 року, №271/2024 від 06.05.2024 року відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: .

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.06.2024 року апеляційну скаргу Приватного підприємства АРЕАЛ на рішення господарського суду Полтавської області від 29.05.2024 року у справі №917/485/24 залишено без руху; останнє зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

25.06.2024 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків (вх.№ 8546) на виконання вимог ухвали суду від 17.06.2024 року, яку разом з додатком долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.06.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства АРЕАЛ на рішення господарського суду Полтавської області від 29.05.2024 року у справі №917/485/24; призначено розгляд справи №917/485/24 за апеляційною скаргою Приватного підприємства АРЕАЛ на рішення господарського суду Полтавської області від 29. 05.2024 року у справі у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; запропоновано учасникам справи для прискорення документообігу в межах цієї справи, надсилати їх з використанням програми "Електронний суд" (за умов відповідної реєстрації) або скеровувати документи з засвідченням електронним цифровим підписом уповноваженої особи на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду . Реєстрація в електронному кабінеті можлива за посиланням https://id.court.gov.ua/rt.gov.ua/sud4875/; учасникам судового процесу необхідно повідомити суд про їх номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або інші засоби зв`язку, зокрема, мобільного (за їх наявності), які можуть бути використані для викликів або повідомлень; витребувано з господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/485/24.

04.07.2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (вх.№8915), яку долучено до матеріалів справи.

09.07.2024 року на адресу суду з господарського суду Полтавської області надійшли матеріали справи (вх.№ 9098).

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

01.03.2023 року між Фермерським господарством Гончаренко В.Я. (далі -постачальник) та Приватним підприємством АРЕАЛ (далі - покупець) було укладено договір поставки № 09/03-23.

Згідно п. 1.1 договору, постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві соняшник урожаю 2022 року (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, передбачених цим договором.

Загальна кількість товару, що поставляється за цим договором визначається загальною кількістю окремих партій товару, переданого згідно з умовами цього договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору, поставка товару здійснюється в узгоджений сторонами термін на умовах ЕXW, Україна, Полтавська обл., Полтавський район, с. Степне, згідно правил Інкотермс у редакції 2010 року.

Датою поставки товару вважається дата підписання представником покупця акту приймання-передачі товару чи видаткової накладної постачальника (на розсуд покупця) (п. 3.3 договору).

Перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється відповідно до базису поставки, в момент фактичної передачі товару. Ризик випадкової загибелі або псування товару переходить до покупця в момент переходу права власності на товар (п. 3.4 договору).

Згідно п. 4.1 договору, ціна товару є звичайною (справедливою) ціною та відповідає звичайній (справедливій ринковій) ціні, що склалася на ринку, на момент узгодження сторонами поставки кожної окремо партії товару, та зазначається у рахунку-фактурі та видатковій накладній на товар, які є невід`ємними частинами договору. Загальна вартість товару, що поставляється за цим договором, визначається сумою вартості окремих партій товару, переданого згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 4.2 - 4.5 договору, оплата здійснюється за товар, переданий у заліковій вазі відповідно до умов договору; на підставі рахунку-фактури, виписаного постачальником; безготівковим шляхом на протязі дії даного договору; шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника у банківській установі.

В пункті 7.1 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2023 року.

09.03.2023 року на виконання п. 3.1 договору позивач поставив на адресу відповідача соняшник в кількості 27,34 тони на суму 464 780,29 грн. (в тому числі ПДВ - 57078,28 грн.).

Вказаний товар прийнятий покупцем, що підтверджується відповідною видатковою накладною № 23 від 09.03.2023 року та товарно-транспортною накладною № 38 від 09.03.2023 року, які містять підписи представника покупця та скріплені його печаткою.

09.03.2023 року позивач виставив відповідачу рахунок - фактуру № 22 на оплату товару згідно договору на суму 464 780,29 грн.

Також позивачем була зареєстрована податкова накладна № 23 від 09.03.2023 року на суму 464 780,29 грн.

Позивач посилається на те, що відповідач протягом строку дії договору (до 31.12.2023 року) отриманий товар оплатив не у повному обсязі; зокрема, відповідачем було здійснено наступні оплати: 50 000 грн. - 17.03.2023 року; 50 000 грн. - 13.06.2023 року; 50 000 грн. - 29.12.2023 року; 35 000 грн. - 09.01.2024 року; 45 000 грн. - 16.01.2024 року.

Всього відповідачем оплачено товар на суму 230 000, 00 грн.

За відповідачем обліковується заборгованість за отриманий по договору товар на суму 234 780,29 грн.

03.02.2024 року, в порядку досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію № 1 від 01.02.2024 року на суму 234 780,29 грн. та акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.02.2024 року, які отримані відповідачем 08.02.2024 року, що підтверджується роздруківкою щодо трекінгу поштового відправлення з сайту Укрпошти.

У зв`язку із простроченням відповідачем зобов`язань з оплати товару, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу за період прострочення з 01.01.2024 року по 14.03.2024 року 3082,58 грн. інфляційних втрат та 1276,70 грн. 3% річних.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області, в якому останній просив стягнути з відповідача 234 780,29 грн основного боргу за поставлений товар, 3082,58 грн інфляційних втрат та 1276,70 грн 3% річних.

29.05.2024 року господарським судом Полтавської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Обов`язок відповідача сплатити кошти за отриманий товар визначений також ст.ст. 655, 706 ЦК України.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем зобов`язань з оплати вартості отриманого товару.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач передав відповідачу товар за видатковою накладною № 23 від 09.03.2023 року та товарно-транспортною накладною № 38 від 09.03.2023 року на суму 464 780,29 грн., які підписані обома сторонами без зауважень.

Відповідач у відзиві визнає факт поставки товару на суму 464 780,29 грн. 09.03.2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 4.4 договору, оплата за товар здійснюється покупцем безготівковим шляхом на протязі дії даного договору.

В пункті 7.1 поговору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2023 року.

Тобто, згідно умов договору, відповідач повинен був оплатити отриманий по договору товар до 31 грудня 2023 року.

Позивач посилається на те, що відповідачем було здійснено наступні оплати за товар: 50 000 грн. 17.03.2023 року; 50 000 грн. 13.06.2023 року; 50 000 грн. 29.12.2023 року; 35 000 грн. 09.01.2024 року; 45 000 грн. 16.01.2024 року; всього відповідачем оплачено товар на суму 230 000 грн., а сума боргу складає 234 780,29 грн.

В матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем часткової оплати товару.

Відповідач у відзиві вказану суму боргу визнає.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 234 780,29 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем визнаються, а тому підлягають задоволенню.

Аргументи апелянта на те, що здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних у межах визначених позивачем періодів нарахування, відповідач вважає, що стягненню підлягають вимоги частково, а саме 307,80грн.; відповідач повідомляв позивача в усній формі, що у нього сталася складна ситуація: падіння попиту та ціни на ринках збуту на готову продукцію, а також поломка обладнання, що спричинило аварійну ситуацію, і як наслідок неможливість відвантаження готової продукції покупцям; умови спірного договору в частині розрахунку за товар (з огляду на їх диспозитивність) не повинні тлумачитися лише на користь позивача, а повинні враховувати інтереси іншої сторони (відповідача) та застосування принципу contra proferentem.; з огляду на альтернативну диспозицію договору, поведінку у спірних правовідносинах позивача, принцип contra proferentem, а також неможливість виконання спірного договору відповідачем до закінчення строку його дії саме у військовий період, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, дійшов не правомірного висновку про стягнення на користь позивача 3% річних в сумі 1276,70коп., не приймаються, з огляду на таке.

За змістом ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.

Також, у правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19, зокрема, зазначено на те, що якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Так, позивач заявив до стягнення за період прострочення з 01.01.2024 року по 14.03.2024 року 3082,58 грн. інфляційних втрат та 1276,70 грн. 3% річних.

Відповідачем у відзиві наведено контррозрахунок річних відсотків та інфляційних втрат, згідно якого за період прострочення з 01.01.2024 року по 16.01.2024 року сума відсотків річних складає 307,80 грн., а інфляційних втрат - 939,12 грн.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою калькулятору ЛІГА:ЗАКОН, зазначає, що позивач неправомірно двічі нарахував інфляційні втрати за січень 2024 року, що призвело до завищення суми інфляційних втрат. Щодо розрахунків, які подані відповідачем, то вони не охоплюють весь період, за який позивач здійснив нарахування.

Разом з цим, воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та дотримуватися строків виконання зобов`язань.

Відповідачем не надано доказів того, що він зупинив роботу у зв`язку з воєнним станом, та наявні обставини, що б перешкоджали суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

А тому, оскільки відповідач добровільно на власний розсуд взяв на себе відповідальність, передбачену умовами договору, в тому числі за прострочення зобов`язання, врахувавши наведені обставини справи та виходячи з норм чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що стягненню підлягають 1823,46 грн. інфляційних втрат та 1276,70 грн. 3% річних.

Отже, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства АРЕАЛ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.05.2024 року у справі №917/485/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов