ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2024 р. Справа№ 911/2926/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 30.07.2024 у справі №911/2926/23(в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп»

на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024, повний текст якого складений 11.04.2024,

у справі № 911/2926/23 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі

Київської обласної державної адміністрації

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА-Груп»

2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1. Національний банк України

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

3. Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

про витребування земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі КОДА) з незаконного володіння:

- ТОВ «Агрікалче Груп» земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:023:0039, :05:023:0052, :05:024:0061;

- ТОВ «АВА-Груп» земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:023:0021, :05:023:0023, :05:023:0049, :05:023:0050, :05:024:0059, :05:023:0010, :05:023:0016, :05:023:0019, :05:023:0024, :05:023:0011, :05:023:0059, :05:023:0060, :05:024:0062, :05:023:0063, :05:023:0064, :05:023:0020, :05:023:0025, :05:023:0012, :05:023:0015, :05:023:0058.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що передача у власність відповідачів спірних земельних ділянок загальною площею 17 га відбулась з порушенням вимог чинного законодавства, а тому такі земельні ділянки мають бути витребувані з незаконного володіння вказаних осіб.

Прокурор зазначив про те, що:

- земельні ділянки, в тому числі і спірні, відповідно до розпоряджень КОДА від 26.09.2007 №№ 879-894, 897-906, від 28.09.2007 № 912, від 12.10.2007 №№ 1033, 1034, 1036-1039, 1041-1045, 1049, 1051, 1052, 1056, 1058-1060 та від 24.10.2007 № 1102 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки» вилучені з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» (Макарівське лісництво, квартал 81);

- в подальшому, з огляду на прийняття розпоряджень та укладення низки правочинів, спірні земельні ділянки були передні у власність АТ «Дельта Банк» та були передані під заставу Національному банку України на підставі договорів іпотеки від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312;

- у лютому 2018 році прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду (справа № 910/1809/18) з позовною заявою з вимогами:

1) визнати недійсними розпорядження КОДА від 26.09.2007 за №№ 879, 880, 881, 882, 883, 884, 885, 886, 887, 888, 889, 890, 891, 892, 893, 894, 897, 898, 899, 900, 901, 902, 903, 904, 905, 906; від 28.09.2007 № 912; від 12.10.2007 №№ 1033, 1034, 1036, 1037, 1038, 1039, 1041, 1042, 1043, 1044, 1045, 1049, 1051, 1052, 1056, 1058, 1059, 1060 та від 24.10.2007 № 1102 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки»;

2) визнати недійсними розпорядження Макарівської РДА від 25.10.2007 №№ 4159, 4160, від 09.11.2007 № 4291, №№ 4292-4294 «Про відведення земельних ділянок у власність громадянам України в межах Колонщинської сільської ради»;

3) визнати недійсними договори іпотеки, укладені між ПАТ «Дельта банк» та НБУ, від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312;

4) витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ПАТ «Дельта Банк» земельні ділянки загальною площею 35,9347 га, що розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області;

- під час розгляду справи № 910/1809/18, а саме 03.07.2020 (після прийняття судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, але до набрання таким рішенням законної сили - примітка суду) відбулися електронні аукціони (електронні торги) організовані ТОВ «ТБ «Полонекс» на своєму електронному майданчику, за наслідками яких ТОВ «АВА-Груп» та ТОВ «Агрікалче Груп» визнано переможцем електронних аукціонів, на яких відбувалась реалізація спірних земельних ділянок, які проводилися на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про затвердження умов продажу від 19.06.2020 № 448 та, з огляду на вказане, укладено відповідні договори купівлі-продажу;

- постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18, позовні вимоги прокурора задоволено, визнано недійсними розпорядження КОДА від 26.09.2007 за №№ 879-894, 897-906, від 28.09.2007 № 912; від 12.10.2007 №№ 1033, 1034, 1036-1039, 1041-1045, 1049, 1051, 1052, 1056, 1058-1060 та від 24.10.2007 № 1102 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки», визнано недійсними договори іпотеки, укладені між ПАТ «Дельта Банк» та НБУ від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312 та витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ПАТ «Дельта Банк» земельні ділянки, в тому числі і спірні;

- необхідність звернення до суду із розглядуваним позовом стало наслідком того, що фактичне виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18 стало неможливим, оскільки під час судового провадження відбулася зміна власника та замість ПАТ «Дельта Банк» відповідні права перейшли зокрема до ТОВ «АВА-Груп» та до ТОВ «Агрікалче Груп»;

- з огляду на законодавчі зміни, що відбулися у 2021 році повноваження щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення було віднесено до компетенції КОДА, а тому позов про витребування земельних ділянок подається в інтересах держави в особі КОДА;

- висновки, які викладені в постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 по справі № 910/1809/18, зокрема щодо неправомірного відчуження спірних земельних ділянок з державної власності, як таких, які складають масив земельних ділянок лісогосподарського призначення, що перебували у державній власності та розпорядження якими на той момент міг здійснювати виключно Кабінет Міністрів України, є преюдиційними;

- оскільки розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення вчинено КОДА із перевищенням належних їй на момент розпорядження повноважень, а волі належного органу Кабінету Міністрів України на таке розпорядження проявлено не було, спірні земельні ділянки є такими, що вибули із державної власності поза межами волі власника в особі компетентного органу та мають бути повернуті власнику із незаконного володіння відповідачів;

- подання розглядуваного позову та його задоволення не призведе до невиправданого порушення права відповідачів на мирне володіння майном, гарантоване Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, адже таке втручання є необхідним задля досягнення легітимної мети забезпечення суспільного та публічного інтересу, що відповідає критеріям правомірного втручання та порушення прав відповідачів не становить.

Відповідачі проти задоволення позову заперечили, пославшись на те, що:

- прокурор безпідставно звернувся до суду із розглядуваним позовом, оскільки не підтвердив наявність у нього повноважень на здійснення представництва інтересів держави в особі КОДА;

- відповідачі набули право власності на земельні ділянки на публічних торгах, організованих Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, фактично найбезпечнішим способом, оскільки публічна процедура реалізації гарантувала невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» придбаного майна;

- відповідно до відомостей, що містилися на момент придбання земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, жодних обтяжень та/або інших заборон щодо спірних земельних ділянок в реєстрі не перебувало, і право, що виникло у відповідачів було безперешкодо зареєстровано у відповідному реєстрі;

- відповідачі є добросовісними набувачами, а тому відповідно до ст. 388 ЦК України можливість витребування майна перебуває у залежності від того чи вибуло майно від власника з його волі та, оскільки, держава, в особі КОДА, вчиняла дії спрямовані на вибуття земельних ділянок з державної власності з метою їх передання у власність приватних осіб, то земельні ділянки, що наразі належать відповідачам витребувані бути не можуть;

- прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду із розглядуваним позовом.

ДСГП «Ліси України» позовні вимоги підтримало, пославшись на те, що підстави виникнення права приватної власності на спірні земельні ділянки вже були предметом судового розгляду у справі № 910/1809/18, в якій Північним апеляційним господарським судом надано відповідну правову оцінку обставинам вибуття земельних ділянок з державної власності та констатовано порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України, а саме встановлено неможливість відведення спірних земельних ділянок у приватну власність з огляду на їх віднесення до категорії земель лісогосподарського призначення та прийняття рішення стосовно їх вилучення неповноважним органом.

НБУ проти задоволення позову заперечив, з посиланням на те, що:

- відповідачі набули оспорювані земельні ділянки добросовісно за результатами відкритого електронного аукціону (торгів) на підставі відплатних договорів у особи (АТ «Дельта Банк»), яка отримала право власності на такі земельні ділянки в результаті, зокрема реалізації КОДА своєї волі на відчуження оспорюваних земельних ділянок, що унеможливлює витребування земельних ділянок із володіння відповідачів на користь держави в особі КОДА;

- звернення прокурора в інтересах держави в особі КОДА до суду з даним позовом зумовлює порушення принципу правової певності (визначеності) та принципів добросовісності, оскільки КОДА спочатку вчинила дії щодо розпорядження своїм майном, а потім прокуратура та КОДА, вчиняють дії щодо визнання недійсними волевиявлення держави в особі державних органів та витребування майна у добросовісних набувачів, що впливає на права та інтереси громадян України та інших осіб.

ФГВФО та АТ «Дельта Банк» проти задоволення позову заперечили, зазначивши про те, що:

- прокурор безпідставно звернувся до суду із розглядуваним позовом оскільки не підтвердив наявність у нього повноважень на здійснення представництва інтересів держави в особі КОДА;

- на момент відчуження спірних земельних ділянок на користь відповідачів, вони належали на праві власності АТ «Дельта Банк», щодо якого ФГВФО було запроваджено спеціальну процедуру виведення з ринку та ліквідації. Така процедура, законодавчо закріплює обов`язок проведення відчуження наявних активів банку, що ліквідується, з метою задоволення вимог кредиторів, що є свідченням правомірного здійснення відчуження земельних ділянок, та, відповідно, правомірне набуття прав на них відповідачами, у яких набуті земельні ділянки не можуть бути витребувані.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задоволено повністю:

- витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:023:0039, :05:023:0052, :05:024:0061.

- витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА-Груп» на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:023:0021, :05:023:0023, :05:023:0049, :05:023:0050, :05:024:0059, :05:023:0010, :05:023:0016, :05:023:0019, :05:023:0024, :05:023:0011, :05:023:0059, :05:023:0060, :05:023:0062, :05:023:0063, :05:023:0064, :05:023:0020, :05:023:0025, :05:023:0012, :05:023:0015, :05:023:0058.

При розгляді спору сторін по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що:

- постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18, встановлено, що земельні ділянки відносяться до складу земель лісогосподарського призначення, становлять єдиний масив, з огляду на розмір якого розпорядження ними мав здійснювати Кабінет Міністрів України та, відповідно, КОДА не мала повноважень на розпорядження земельними ділянки від імені держави і саме ці висновки покладено в основу прийнятого рішення про визнання зазначених вище розпоряджень КОДА та наступних правочинів щодо спірних земельних ділянок недійсними;

- суд, в межах цієї справи, не може ставити під сумнів висновки остаточного рішення у справі № 910/1809/18, його істинність та стабільність;

- хоча суд і розуміє різницю між фактами встановленими іншим судом та правовою оцінкою певних обставин, втім правова оцінка судом у згаданій справі вже призвела до настання правових наслідків у вигляді визнання недійсними розпоряджень КОДА, якими земельні ділянки було вилучено з власності держави та передано у приватну власність фізичних осіб і надання судом в межах розглядуваної справи власної оцінки щодо правомірності дій КОДА не допускається;

- тобто, суд не може дійти власних висновків про те, що таке вилучення спірних земельних ділянок з державної власності відбулося із дотриманням вимог законодавства, а КОДА була повноважним органом діяти від імені держави у питаннях розпорядження такими земельними ділянками, адже така позиція суду не відповідала б вимогам правової визначеності, як елементу принципу верховенства права та ставила б під сумнів істинність та стабільність судового акту прийнятого іншим судом;

- з огляду на викладене вище, суд виходитиме із тих фактів, що вже встановлено судом у справі № 910/1809/18, як преюдиційних для цієї справи, а щодо правової оцінки обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, суд керуватиметься власною оцінкою, проте, з урахуванням правових наслідків, що виникли внаслідок набрання чинності судовим рішенням у згаданій справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

- заперечуючи проти позову відповідачі посилалися на те, що набули право власності на земельні ділянки на публічних торгах, організованих ФГВФО, фактично найбезпечнішим способом, оскільки публічна процедура реалізації гарантувала невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» придбаного майна. Суд погодився із тим, що відкритий аукціон з продажу активів банку, що ліквідується, що проводився в межах здійснення ФГВФО своїх спеціальних функцій могло створити у відповідачів відчуття захищеності та «правової чистоти» вчинюваних правочинів. Поряд із тим суд вважає, що відповідачі не були в достатній мірі обачливими відносно об`єктів що ними набувалися, адже просте звернення до Єдиного державного реєстру судових рішень надавало їм можливість самостійно пересвідчитися в тому, що земельні ділянки, стосовно яких проводилися аукціони з 2018 року перебувають у спорі за позовом прокурора про витребування цих земельних ділянок на користь держави у справі № 910/1809/18;

- хоча суд і вважає, що відповідачі не були в достатній мірі обачливими, втім їх необачність не ставить під сумнів їх добросовісність, а приховування ФГВФО, що діяв від імені власника земельних ділянок - ПАТ «Дельта Банк» про існування спору, наслідком якого може бути витребування земельних ділянок на користь держави, дає суду підстави вважати, що відповідачі не знали та не могли знати про те, що ПАТ «Дельта Банк» чи ФГВФО від його імені не мали права розпоряджатися земельними ділянками, адже на момент вчинення відповідних правочинів, формально, ПАТ «Дельта Банк» був зареєстрованим власником (володільцем) земельних ділянок та жодних офіційно встановлених заборон відчуження не існувало;

- публічність та відкритість процедури відчуження не виключає можливість витребування придбаного майна, коли як таке витребування виключається у разі якщо майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч. 2 ст. 388 ЦК України), а тому, сама по собі, реалізація земельних ділянок на відкритому аукціоні, організованого на виконання рішення ФГВФО не може легалізувати попередні порушення вимог закону та не може надавати відповідачам переваг у спорі із належним власником майна, проданого за такою процедурою.;

- з огляду на факт визнання недійсними розпоряджень КОДА від 26.09.2007 та від 24.10.2007 постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18 з тих мотивів, що КОДА не мала необхідних повноважень (на час видачі цих розпоряджень) на здійснення вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення, оскільки такі повноваження належали Кабінету Міністрів України, суд виходить з презумпції того, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза межами її волі, адже Кабінет Міністрів України погодження на таке вилучення не надавав. При цьому дії інших державних органів чи органів місцевого самоврядування, до компетенції яких не віднесено повноваження розпорядження землями лісогосподарського призначення, не можуть свідчити про вибуття земельних ділянок з волі держави, адже у такому випадку такі органи діяли не у спосіб, встановлений законом, та з перевищенням компетенції, наданої законом, що не може свідчити про наявність волі дійсного власника.

При цьому, врахувавши, що, із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень державних органів на розпорядження земельними ділянками та, на даний час повноваження на розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення за межами населених пунктів від Кабінету Міністрів України було передано обласним державним адміністраціям, прокурором підставно визначено КОДА у якості органу, що діє від імені держави у спірних правовідносинах, а тому земельні ділянки підлягають витребуванню на користь держави в особі КОДА.

Суд першої інстанції:

- врахувавши, що: відповідачі набули земельні ділянки тільки у 2020 році, тобто користування ними не було настільки тривалим, що ставило б під сумнів виправданість перегляду правомірності набуття та витребування цих земельних ділянок; відповідачі в перебігу розгляду справи не повідомляли про те, що їх інтереси не охоплюються виключно питаннями володіння земельними ділянками, що вони витратили значні кошти на поліпшення їх стану, збереження, їх забудови тощо;

- дійшов висновку про те, що, з огляду на відносну нетривалість перебування земельних ділянок у власності відповідачів та очевидно комерційний характер цих земельних ділянок, витребування таких земельних ділянок на користь держави не призведе до невиправданих, значних та непоправних втрат для відповідачів, які не можуть бути компенсовані фінансово з боку осіб, які мають відповідати, зокрема, за завдані відповідачам збитки;

Також, суд першої інстанції:

- зауваживши на тому, що національне законодавство, зокрема ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав, передбачає ефективний інструмент захисту інтересів добросовісного набувача, якщо майно буде витребуване у нього на користь власника, який був позбавлений прав на майно у протиправний спосіб;

- дійшов висновку про те, що фінансові витрати пов`язані із придбанням спірних земельних ділянок та можливі інші збитки, спричинені таким придбанням є забезпечені особливим статусом ФГВФО, джерелами його фінансування, а тому вимоги відповідачів, що вочевидь можуть виникнути внаслідок витребування у них земельних ділянок є в значній мірі захищені та відновлення фінансових інтересів відповідачів є цілком здійсненим.

Щодо строків позовної давності судом першої інстанції зазначено наступне:

- від моменту прийняття КОДА згаданих вище розпоряджень, внаслідок яких земельні ділянки остаточно перейшли у власність відповідачів та до 27.05.2021 (набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень державних органів на розпорядження земельними ділянками - примітка суду), органом уповноваженим діяти від імені держави щодо розпорядження такими земельними ділянками був Кабінет Міністрів України (з огляду на розпорядження землями єдиним масивом, площа якого становить більше 1 га) та після 27.05.2021 таким органом щодо спірних земельних ділянок стала КОДА;

- прокурор в межах справи № 910/1809/18 у лютому 2018 році звернувся із позовом, зокрема про витребування, в тому числі спірних земельних ділянок. Такий позов було подано в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та вимога про витребування була адресована до ПАТ «Дельта Банк», за яким, станом на час звернення до суду, спірні земельні ділянки були зареєстровані. В межах зазначеної справи, апеляційний суд дійшов висновку, що прокурором не було пропущено строків позовної давності, що свідчить про те, що в межах згаданої справи, прокурором було дотримано строки позовної давності;

- строк позовної давності, що за твердженнями відповідачів мав спливти 01.01.2019, було перервано поданням прокурором позову у справі № 910/1809/18 до належних відповідачів та почав свій облік заново. При цьому, прокурор був позбавлений можливості в межах справи № 910/1809/18 пред`явити позов про витребування земельних ділянок від ТОВ «АВА-Груп» та ТОВ «Агрікалче Груп», адже зазначені особи набули право власності на спірні земельні ділянки лише у 2020 році, під час здійснення судового провадження у зазначеній справі та на стадії, коли заміна відповідача була процесуально унеможливлена;

- штучна та передчасна, на думку суду, зміна власника під час перебування розгляду справи № 910/1809/18 не може створювати переваг для нових власників, навіть якщо виходити з їх добросовісності, бо інакше сама сутність права на судовий захист, не буде дотримана;

- той факт, що прокурор звернувся в межах цієї справи лише у 2023 році також не може свідчити про порушення прокурором строку позовної давності, по відношенню до відповідачів, що набули спірні земельні ділянки у 2020 році, якщо рахувати відповідний строк від моменту набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки за правочинами, укладеними за наслідками проведених за дорученням ФГВФО аукціонів з продажу майна ПАТ «Дельта Банк»;

- відповідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (доповненого згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану;

- отже, якщо виходити із суто календарної дати набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки, то і в цьому випадку строк позовної давності прокурором пропущено не було;

- безпідставними також є твердження відповідачів про пропуск прокурором строків позовної давності з огляду на обставини обізнаності позивача КОДА про прийняття нею ж розпоряджень, за наслідками чого земельні ділянки вибули з державної власності, оскільки, як вже зазначалося судом, належним та повноважним органом, що мав приймати рішення про розпорядження земельними ділянками державної власності (до 27.05.2021), що є предметом спору у розглядуваному позові, був Кабінет Міністрів України та, відповідно, КОДА діяла поза межами своїх повноважень, то обраховувати початок перебігу строків позовної давності із дати прийняття КОДА розпоряджень про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки, є безпідставним, оскільки їх прийняття неповноважним органом не може свідчити про обізнаність держави про порушення своїх прав, в особі повноважного органу. Той факт, що після 27.05.2021 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності передано до обласних адміністрацій не може змінювати порядку обрахунку початку, тривалості та закінчення строків позовної давності по правовідносинах, що виникли у період часу, коли обласні адміністрації відповідних повноважень не мали.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 в частині задоволення позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА-Груп» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити без задоволення позов в цій частині.

У апеляційній скарзі відповідач 1 зазначив про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильною оцінкою судом першої інстанції фактичних обставин, неповним з`ясуванням обставин.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що судом першої інстанції надано помилкову оцінку обставинам вибуття земельних ділянок із власності держави, оскільки:

- видаючи визнані недійсними у справі № 910/1809/18 розпорядження про виділення земельних ділянок, позивач вчинив певну сукупність дій, які в свою чергу свідчать про чітке та однозначне волевиявлення на вибуття спірних земельних ділянок із власності держави;

- орган виконавчої влади вищого рівня (Кабінет Міністрів України), жодним чином не заперечував проти такого волевиявлення, оскільки в межах контролю за діяльністю позивача, не висловив ніяких заперечень (в формах встановлених законодавством) проти відведення спірних земельних ділянок у власність громадянам України на території Колонщинської сільської ради, так як наслідок подальшого вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, проте держава фактично схвалила таке вибуття, оскільки земельні ділянки неодноразово відчужувалися в подальшому та більше десяти років від видання скасованих розпоряджень позивача, перебувала у вільному цивільному обороті. Отже, держава, в особі позивача вчинила прямі дії направлені на вибуття (відчуження) спірних земельних ділянок із своєї власності для їх подальшої передачі у власність громадян. Вказане свідчить про наявність волі власника на вибуття спірних земельних ділянок;

- добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар;

- на момент звернення прокурора із позовом у справі № 910/1809/18 строк позовної давності вже було пропущено.

Також апелянтом зауважено на тому, що судами при розгляді справи № 910/1809/18 не було враховано, що з 27.05.2021 року, Кабінет Міністрів України фактично втратив процесуальну можливість бути позивачем, а відтак постанова апеляційного суду від 16.02.2023 не містить жодних процесуальних рішень про заміну позивача процесуальним правонаступником і прийнята на користь суб`єкта, право якого на статус позивача було втрачено майже за півтора роки до винесення постанови.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2024, справу № 911/2926/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 у Господарського суду Київської області витребувано матеріали справи № 911/2926/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 911/2926/23.

29.05.2024 від Господарського суду Київської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.06.2024 об 11:00 год.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження вищевказаного рішення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неврахуванням висновків щодо застосуванням норм права у спірних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що:

- під час розгляду справи № 910/1809/18 прокуратурою не вчинялися дії щодо збереження, заборони здійснення реалізації земельних ділянок, а як на дату проведення електронного аукціону, так і на дату укладення договорів купівлі - продажу було відсутнє судове рішення, яке б забороняла вчиняти дії з реалізації майна АТ «Дельта Банк»;

- оспорювані земельні ділянки вибули з володіння власника з волі та активних дій КОДА, в інтересах якої прокурор заявив даний позов, а відтак, такі земельні ділянки не можуть бути витребуванні у відповідачів, оскільки КОДА з власної волі вчиняла активні дії щодо відчуження оспорюваних земельних ділянок;

- звернення позивача (прокурора) в інтересах держави в особі КОДА до суду з даним позовом зумовлює порушення принципу правової певності (визначеності) та принципів добросовісності, оскільки КОДА спочатку вчинила дії щодо розпорядження своїм майном, а потім і прокуратура та КОДА, вчиняють дії щодо визнання недійсними волевиявлення держави в особі державних органів та витребування майна у добросовісних набувачів, що впливає на права та інтереси громадян України та інших осіб. Така поведінка прокуратури, наділеної функціями представляти інтереси Держави, підриває авторитет Держави та довіру до неї суспільства.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 29.04.2024 справу № 911/2926/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 911/2926/23.

Як встановлено вище, матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду 29.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2024 залишено без руху апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23, апелянту надано строк для усунення недоліків шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 6 441,60 грн. та доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк»).

07.06.2024 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додані докази сплати судового збору у розмірі 6 441,60 грн. та докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів - Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк».

Крім того, 07.06.2024 до суду від Київської обласної прокуратури надійшла заява про заперечення проти відкриття апеляційного провадження, в якій прокурор, з посиланням на майновий характер спору та помилкове визначення суми судового збору, просить відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23.

З огляду на перебування судді Тищенко О.В., яка не є головуючим суддею, з 10.06.2024 по 28.06.2024 у відпустці, розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/2075/24 від 12.06.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2926/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 12.06.2024, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А., продовжено строк для усунення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб недоліків апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали, шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 6 647,73 грн.

Крім того, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

18.06.2024 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, до якої, зокрема, додані докази сплати судового збору у зазначеному розмірі.

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю., який не є головуючим суддею, у відпустці розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/2140/24 від 24.06.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2926/23.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 24.06.2024 справу № 911/2926/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Станік С.Р..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді - Гончаров С.А., Станік С.Р., клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 залишено без розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23, апеляційній скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА-Груп» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду вської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 об`єднані в одне апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 призначено на раніше визначені дату та час - 25.06.2024 об 11:00 год.

Крім того, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Станік С.Р. Гончаров С.А..

Також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 в частині задоволення позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» та постановити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги відповідача 2 аналогічні доводам апеляційної скарги відповідача 1.

Колегія суддів зазначає про те, що вказана апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду 24.04.2024 через систему «Електронний суд», проте в КП «ДСС» цю скаргу було помилково зареєстровано не як окрему апеляційну скаргу, а як другий примірник апеляційної скарги в картці справи № 911/2926/23 (вх.№ 09.1-04.2/3097/24) апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА-Груп», що було встановлено лише 14.06.2024.

За таких обставин, в КП «ДСС» вказану апеляційну скаргу було зареєстровано як окрему апеляційну скаргу 14.06.2024 та відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 14.06.2024 цю скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю., який не є головуючим суддею, у відпустці розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/2140/24 від 24.06.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2926/23.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 24.06.2024 справу № 911/2926/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Станік С.Р..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді - Гончаров С.А., Станік С.Р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23, апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду вської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 об`єднані в одне апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 призначено на раніше визначені дату та час - 25.06.2024 об 11:00 год.

06.06.2024 до суду від Київської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтований тим, що:

- у даній справі прокурором у повному обсязі підтверджено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Київської обласної державної адміністрації;

- спірні земельні ділянки вкриті лісовою рослинністю та використовувались для ведення лісового господарства, а в процесі їх первинного відчуження та подальшого переходу речових прав на них фактично відбулась зміна цільового призначення землі, внаслідок чого у приватну власність отримано лісогосподарські землі єдиним масивом площею 17 га. При цьому службові особи ТОВ «Ава-Груп» і ТОВ «Агрікалче Груп», як покупці спірних земельних ділянок, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (ст. 1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірних земельних ділянок знали або, проявивши розумну обачність, могли і зобов`язані були знати про те, що набувають права на залісені землі і ділянки, які вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що свідчить про недобросовісність їх дій під час набуття таких земель у власність;

- ПАТ «Дельта-Банк», Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб брали участь у розгляді преюдиційної справи № 910/1809/18 і не могли не знати про те, що Північним апеляційним господарським судом ще 10.08.2020 відкрито апеляційне провадження у ній, однак, вочевидь свідомо та умисно приховали наявність спору щодо земельних ділянок, які продавалися у вересні 2020 року;

- Верховний Суд у постанові від 11.07.2023 у справі № 910/1809/18 встановив, що спірні земельні ділянки відносились до земель лісогосподарського призначення, які перебували в постійному користуванні ДП «Макарівське лісове господарство», а повноваження розпоряджатися ними на час відведення мав виключно Кабінет Міністрів України, чим доведено факт вибуття цих земельних ділянок поза волею власника в особі уповноваженого органу, що надає підстави для їх витребування в порядку норм законодавства і правових висновків Верховного Суду.

- судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що у справі № 911/2926/23 строки позовної давності не порушено.

18.06.2024 до суду від Національного банку України надійшли письмові пояснення аналогічні за змістом наданим в суді першої інстанції.

25.06.2024 до суду від Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надійшла заява про участь в судовому в режимі відеоконференції, в якій заявник просить забезпечить участь свого представника у судовому засіданні у справі № 911/2926/23, яка призначена на 25.06.2024 об 11:00 год. та всі наступні судові засіданні в режимі відеконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2024 заяву Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про участь в судовому в режимі відеоконференції задоволено частково, розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 відкладено на 30.07.2024 об 11:30 год. в режимі відеоконференції.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р., який не є головуючим суддею, у відпустці розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 09.1-08/2396/24 від 22.07.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2926/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2024, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С..А..

Крім того, 19.07.2024 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надійшла заява, в якій заявник просить надати можливість йому приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 прийняті до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю, Гончаров С.А., заяву Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» задоволено, учасників справи повідомлено, що судове засідання в режимі відеоконференції відбудеться 30.07.2024 об 11:30 год.

30.07.2024 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому заявник просить розглянути справу № 911/2926/22 без участі представника позивача, апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 - без змін.

Станом на 30.07.2024 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представники апелянтів та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів (Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити, прокурор та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України») проти задоволення апеляційних скарг заперечили, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові, з наступних підстав.

Відповідно до розпоряджень КОДА від 26.09.2007 №№ 879-894, 897-906, від 28.09.2007 № 912, від 12.10.2007 №№ 1033, 1034, 1036-1039, 1041-1045, 1049, 1051, 1052, 1056, 1058-1060 та від 24.10.2007 № 1102 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки» з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» (Макарівське лісництво, квартал 81) вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, які складають єдиний масив загальною площею 45,26 га, розташовані в межах Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області. Цими ж розпорядженнями змінено цільове призначення цих земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та віднесено їх до земель запасу.

В подальшому, розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації від 25.10.2007 №№ 4159, 4160, від 09.11.2007 №№ 4291-4294 «Про відведення земельних ділянок у власність громадянам України на території Колонщинської сільської ради» передано у приватну власність громадян раніше вилучені з постійного користування державного підприємства «Макарівське лісове господарство» (Макарівське лісництво, квартал 81) земельні ділянки загальною площею 35,9347 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначених вище розпоряджень Макарівської районної державної адміністрації, 58 фізичних осіб отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому, розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації від 12.02.2008 №№ 648, 650, 654, 655, 656, 657 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд громадянам України на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області» змінено цільове призначення земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд на території Колонщинської сільської ради Макарівського району.

На підставі вказаних розпоряджень громадяни 18.02.2008 отримали державні акти на право власності на землю для будівництва та обслуговування будинків, господарських будівель і споруд.

Надалі між вказаними громадянами та TOB «АМХ Сервіс», 03.03.2008 укладено договори купівлі-продажу №№ 477, 497, 502, 507, 512, 517, 522, 527, 552, 562, 567, 577, 587, 597, 602, 607, 612, 622, 637, 642, 647, 652, 657, 662, 672, 677, 687, 692, 697, 707, 717, 722, 727, 732, 737, 742, 762, 767, 777, 787, 792, 817, 822, 827, 832, 837, 847, 852, 987, 1066, на підставі яких зазначеним товариством отримано державні акти на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд на території Колонщинської сільської ради.

В подальшому, між TOB «АМХ Сервіс» та ТОВ «Український промисловий банк» укладено договори про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі яких останнє набуло права власності на вищезазначені земельні ділянки.

Між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» 01.11.2010 укладено 50 договорів купівлі-продажу земельних ділянок, на підставі яких банк набув право власності на земельні ділянки.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначенні земельні ділянки під час перебування у власності АТ «Дельта Банк» були передані під заставу НБУ на підставі договорів іпотеки від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312.

На підставі постанови Правління НБУ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» від 02.03.2015 № 150 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» від 02.03.2015 № 51. Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015, який неодноразово продовжувався.

02.10.2015 на підставі постанови № 664 від 02.10.2015 правління НБУ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20.02.2017 № 619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» на два роки до 04.10.2019.

У лютому 2018 році прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду (справа № 910/1809/18) з позовною заявою з вимогами:

- визнати недійсними розпорядження КОДА від 26.09.2007 за №№ 879, 880, 881, 882, 883, 884, 885, 886, 887, 888, 889, 890, 891, 892, 893, 894, 897, 898, 899, 900, 901, 902, 903, 904, 905, 906; від 28.09.2007 № 912; від 12.10.2007 №№ 1033, 1034, 1036, 1037, 1038, 1039, 1041, 1042, 1043, 1044, 1045, 1049, 1051, 1052, 1056, 1058, 1059, 1060 та від 24.10.2007 № 1102 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки»;

- визнати недійсними розпорядження Макарівської РДА від 25.10.2007 №№ 4159, 4160, від 09.11.2007 № 4291, №№ 4292-4294 «Про відведення земельних ділянок у власність громадянам України в межах Колонщинської сільської ради»;

- визнати недійсними договори іпотеки, укладені між ПАТ «Дельта банк» та НБУ, від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312;

- витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ПАТ «Дельта Банк» земельні ділянки загальною площею 35,9347 га, що розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області.

Позов було мотивовано тим, що оскаржувані розпорядження КОДА прийнято з порушенням положень статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 20, 21, 57, 116, 118, 122, 149, 207 ЗК України, статей 27, 31, 57 ЛК України, статей 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки ліси площею понад 1 га має право вилучати лише Кабінет Міністрів України; повноваженнями щодо вилучення таких ділянок обласні державні адміністрації чинним законодавством не наділені; розпорядження Макарівської РДА суперечать статтям 19 Конституції України, статті 20 ЗК України, що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статей 21, 152, 155 ЗК України, статей 16, 21, 393 ЦК України, а земельні ділянки мають бути витребувані на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 у справі № 910/1809/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Після ухвалення судом першої інстанції зазначеного рішення та під час його апеляційного оскарження, 03.07.2020 відбулися електронні аукціони (електронні торги) організовані ТОВ «ТБ «Полонекс» на своєму електронному майданчику, за наслідками проведення яких ТОВ «АВА-Груп» та ТОВ «Агрікалче Груп» визнано переможцем електронних аукціонів, на яких відбувалась реалізація спірних земельних ділянок, які проводилися на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про затвердження умов продажу від 19.06.2020 № 448.

Між ТОВ «АВА-Груп» та ПАТ «Дельта Банк» 24.09.2020 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач 1 набув у власність земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: :05:023:0021, :05:023:0023, :05:023:0049, :05:023:0050, :05:024:0059, :05:023:0010, :05:023:0016, :05:023:0019, :05:023:0024, :05:023:0011, :05:023:0059, :05:023:0060, :05:023:0062, :05:023:0063, :05:023:0064, :05:023:0020, :05:023:0025, :05:023:0012, :05:023:0015, :05:023:0058.

В той же день відбулась державна реєстрація права власності на зазначені земельні ділянки за ТОВ «АВА-Груп».

Між ТОВ «Агрікалче Груп» ПАТ «Дельта Банк» 21.10.2020 було укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до яких, відповідач 2 набув у власність земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: :05:023:0039, :05:023:0052, :05:024:0061.

В той же день відбулась державна реєстрація права власності на зазначені земельні ділянки за ТОВ «Агрікалче Груп».

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18, позовні вимоги прокурора задоволено.

Визнано недійсними розпорядження КОДА від 26.09.2007 за №№ 879-894, 897-906, від 28.09.2007 № 912; від 12.10.2007 №№ 1033, 1034, 1036-1039, 1041-1045, 1049, 1051, 1052, 1056, 1058-1060 та від 24.10.2007 № 1102 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки».

Визнано недійсними договори іпотеки, укладені між ПАТ «Дельта Банк» та НБУ від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312.

Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ПАТ «Дельта Банк» земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:023:0053, :05:023:0054, :05:023:0056, :05:023:0055, :05:023:0048, :05:023:0049, :05:023:0050, :05:024:0059, :05:024:0060, :05:023:0051, :05:023:0052, :05:024:0061, :05:024:0062, :05:024:0063, :05:023:0057, :05:023:0058, :05:023:0059, :05:023:0060, :05:024:0064, :05:023:0061, :05:023:0052, :05:023:0063, :05:023:0064, :05:024:0065, :05:023:0018, :05:023:0019, :05:023:0020, :05:023:0021, :05:024:0053, :05:023:0022, :05:023:0023, :05:023:0024, :05:023:0025, :05:024:0054, :05:023:0008, :05:023:0009, :05:023:0010, :05:023:0011, :05:023:0012, :05:023:0013, :05:023:0014, :05:023:0015, :05:023:0016, :05:023:0017, :05:023:0007, :05:023:0039, :05:024:0055, :05:023:0008, :05:024:0056, :05:024:0057, :05:023:0058, загальною площею 35,9347 га, що розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області (виділені кадастрові номери земельних ділянок є спірними земельними ділянками в межах розглядуваної справи - примітка суду).

Задовольняючи позовні вимоги Північний апеляційний господарський суд в постанові від 16.02.2023, зокрема, зазначив:

- Законом України «Про внесення змін до Лісового кодексу України» від 08.02.2006 повноваження місцевих державних адміністрації у сфері розпорядження землями лісового фонду обмежено можливістю вилучати ліси прощею до 1 га, а Законом України «Про внесення змін до Земельного та Лісового кодексів України щодо збереження лісів» від 15.03.2012, остаточно вилучення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України;

- розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» ще з квітня 2008 року органам виконавчої влади заборонено надавати згоду на вилучення, зміну цільового призначення, передачу у власність чи користування земельних лісових ділянок та зобов`язано відкликати раніше надані відповідні погодження у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства;

- розпорядження КОДА прийняті в один день, а саме 26.09.2007 - 26 розпоряджень щодо земель площею 25,74 га, 12.10.2007 - 18 розпоряджень щодо земель площею 17,82 га, відносно лісових земель, які відповідно до картографічних матеріалів ВО «Укрдержліспроект» за матеріалами лісовпорядкування 2004 року перебували в межах 81 кварталу ДП «Макарівське лісове господарство» та становили єдиний лісовий масив, а розпорядження Макарівської районної державної адміністрації про відведення земельних ділянок загальною площею 35,9347 га у власність громадянам прийняті на підставі їх заяв, які подані одночасно протягом 01.10.2007 та 02.10.2007; розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації від 12.02.2008 цільове призначення всього масиву земель одночасно змінено з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд; державні акти на право власності на вище зазначені земельні ділянки видано громадянам протягом одного дня - 18.02.2008, а вже 03.03.2008 всі первісні власники відчужили спірні землі на підставі договорів купівлі-продажу на користь однієї юридичної особи - TOB «АМХ Сервіс»;

- розпорядженнями КОДА від 26.09.2007 та від 24.10.2007 всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 21, 57, 116, 118, 207, 122, 149 ЗК України, ст. ст. 27, 31, 57 ЛК України, ст. ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», вилучено з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» земельні ділянки єдиним лісовим масивом площею 45,26 га, і в подальшому відведено фізичним особам зі зміною цільового призначення, з огляду на що розпорядження КОДА від 26.09.2007 та від 24.10.2007 підлягають визнанню недійсними;

- незаконне вибуття спірних земельних ділянок лісового фонду у приватну власність на підставі незаконних рішень місцевих державних адміністрацій, що діяли не у спосіб, встановлений законом, та з перевищенням компетенції, наданої законом, не може свідчити про наявність волі дійсного власника, та підтверджує саме відсутність достатньої правової підстави у розумінні ст. 388 ЦК України, на розпорядження спірними земельними ділянками;

- в порядку, визначеному ст. ст. 142, 149 ЗК України, речове право ДП «Макарівське лісове господарство» не припинялось, земельні ділянки з його постійного користування уповноваженим органом не вилучались, спірні землі лісового фонду до цього часу своє цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювали, з приватної у державну власність відповідно до вимог ст. ст. 116, 118, 122 ЗК України - не передавались, незаконне вибуття спірних земельних ділянок лісового фонду у приватну власність на підставі незаконних рішень місцевих державних адміністрацій, що діяли не у спосіб, встановлений законом, та з перевищенням компетенції, наданої законом, не може свідчити про наявність волі дійсного власника;

- враховуючи, що розпорядженнями КОДА від 26.09.2007 та від 24.10.2007 всупереч вимог законодавства вилучено з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» земельні ділянки єдиним лісовим масивом площею 45,26 га, і в подальшому відведено фізичним особам зі зміною цільового призначення, а фізичними особами відчужено відповідні земельні ділянки на користь TOB «АМХ Сервіс», за рахунок яких ТОВ «Український промисловий банк» задовольнив свої вимоги іпотекодержателя, уклавши договори про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєструвавши за собою право власності і відчуживши їх на користь ПАТ «Дельта банк», яке передало спірні земельні ділянки в іпотеку НБУ, то оскільки ПАТ «Дельта Банк» не набуло в розумінні вимог закону прав власника спірних земельних ділянок, адже воля держави в особі уповноваженого органу (Кабінету Міністрів України) на вилучення спірних земельних ділянок, зміну їх цільового призначення та передання у власність фізичним особам на підставі оспорюваних розпоряджень - не виражалась, незаконність вказаних розпоряджень не тягне правових наслідків, на які вони спрямовані, а тому договори іпотеки, укладені між ПАТ «Дельта Банк» та НБУ від 18.01.2011 № 80 та від 24.01.2011 № 312 визнано недійсними, а земельні ділянки витребувано від ПАТ «Дельта Банк» на користь держави, в особі Кабінету Міністрів України.

Тобто, за наслідками прийняття постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18 з незаконного володіння ПАТ «Дельта Банк», серед іншого, було витребувано земельні ділянки, які станом на час прийняття судом цього рішення, вже у власності та володінні ПАТ «Дельта Банк» не перебували, адже як станом на час прийняття зазначеної постанови та дотепер земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:023:0021, :05:023:0023, :05:023:0049, :05:023:0050, :05:024:0059, :05:023:0010, :05:023:0016, :05:023:0019, :05:023:0024, :05:023:0011, :05:023:0059, :05:023:0060, :05:023:0062, :05:023:0063, :05:023:0064, :05:023:0020, :05:023:0025, :05:023:0012, :05:023:0015, :05:023:0058 перебувають у власності відповідача-1, а земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:023:0039, :05:023:0052, :05:024:0061 перебувають у власності відповідача-2.

Північний апеляційний господарський суд, задовольняючи позовні вимоги про витребування зазначених земельних ділянок від ПАТ «Дельта Банк» на користь держави виходив із того, що на момент прийняття постанови відомостей про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, зокрема за ТОВ «АВА-Груп» та за ТОВ «Агрікалче Груп» в матеріалах справи були відсутні.

Необхідність звернення до суду із розглядуваним позовом стало наслідком того, що фактичне виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18 стало неможливим, оскільки під час судового провадження відбулася зміна власника та замість ПАТ «Дельта Банк» відповідні права перейшли зокрема до ТОВ «АВА-Груп» та до ТОВ «Агрікалче Груп».

З огляду на вказані обставини прокурор звернувся до суду із цим позовом, у якому просив витребувати зазначені земельні ділянки з незаконного володіння відповідачів на користь держави в особі КОДА.

Правові позиції учасників судового процесу детально наведені вище.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Щодо наявності у заступника керівника Київської обласної прокуратури законних повноважень звертатися з цим позовом до суду в інтересах держави в особі КОДА, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При зверненні із вказаним позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, прокурор посилався на те, що вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у власності, порушує права та інтереси держави, а, з огляду на те, що вказані земельні ділянки розташовані на за межами населеного пункту, уповноваженим державним органом на розпорядження такими земельними ділянками є Київська обласна державна адміністрація.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до абзаців 5-1 пп. 58 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу України доповнено пунктом 24 такого змісту:

« 24. З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.».

Отже, враховуючи, що спірні земельні ділянки розташовані на території Київської області за межами населеного пункту, КОДА є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а відтак прокурор правильно визначив позивача у цій справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).

За приписами ст. 53 ГПК України:

- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).

Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором:

- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;

- Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи;

- однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності;

- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Прокурор, в обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі КОДА посилався на те, що звернувшись до КОДА 11.09.2023 із листом про необхідність вжиття заходів з метою забезпечення захисту інтересів держави, у відповідь отримав листа КОДА про те, що остання із відповідним позовом до суду не зверталася та внаслідок відсутності необхідного фінансування звернутися із позовом не може.

У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №917/665/20, 07.04.2021 у справі №913/124/20, 09.06.2021 у справі №916/1674/18 (у цих справах суди встановили, що проміжок часу між повідомленням органу, здійсненого прокурором в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та зверненням до суду з позовом є незначним) зроблено наступні висновки:

- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт незвернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;

- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;

- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; такий підхід є занадто формалізованим , критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально.

Виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з вказаним позовом, колегія суддів вважає, що у цій справі прокурором належним чином обґрунтовано підстави щодо представництва.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- КОДА була безпосереднім учасником правовідносин щодо вилучення спірних земельних ділянок з держаної власності у приватну та виступала відповідачем у справі № 910/1809/18, тобто була в повній мірі обізнаною про існування спору щодо правомірності вибуття спірних земельних ділянок з державної власності, про факт набуття відповідних прав новими учасниками, відповідачами у цій справі, та як до звернення до неї прокурора про необхідність подання відповідного позову, так і після цього, до суду із відповідним позовом не звернулася;

- в межах справи № 910/1809/18, в якій КОДА виступала у якості відповідача, та, як встановлено судом у вказаній справі, саме внаслідок неправомірної поведінки КОДА, масив земель лісогосподарського призначення було неправомірно вилучено із державної власності на користь приватних осіб, на що, компетентний на той час орган, що мав діяти від імені держави Кабінет Міністрів України, згоди не надавав;

- з 27.05.2021 до КОДА, яка, як встановлено судом у справі № 910/1809/18, є винуватцем незаконного позбавлення держави прав на земельні ділянки, перейшли повноваження захищати інтереси держави від порушення інтересів держави;

- КОДА в межах справи № 910/1809/18 займала активну позицію, заперечувала проти позову прокурора, наполягала на тому, що мала відповідні повноваження на розпорядження спірними земельними ділянками, своїх повноважень не перевищувала, а тому набувши, внаслідок зазначених законодавчих змін, з 27.05.2021 обов`язки захищати інтереси держави перебуває у складному становищі, адже має звернутися до суду із позовом про витребування на користь держави земельних ділянок, вибуттю яких сама сприяла видавши незаконні розпорядження;

- права держави на захист власних інтересів, який має здійснюватися через відповідні органи, які уповноважені державою діяти у відповідних правовідносинах, не можуть перебувати в залежності тільки від поведінки такого органу, особливо коли такий орган сам є джерелом порушення інтересів держави, а тому права держави, зокрема щодо звернення до суду не можуть перебувати у нереалізованому стані, бо інакше право на захист буде ілюзорним;

- встановлена суперечливість між ставленням до власних дій та набутими повноваженнями, безсумнівно може перешкоджати вчиненню КОДА ініціативних дій з метою звернення до суду.

Щодо спору сторін по суті колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено вище, правовідносини щодо вибуття спірних земельних ділянок з державної власності були предметом розгляду у справі № 910/1809/18, в межах якої прокурором ініційовано позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (органу уповноваженого діяти від імені держави станом на момент звернення прокурора із позовом) щодо витребування на користь держави низки земельних ділянок, серед яких були і земельні ділянки, що є предметом спору у межах цієї справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (п. 32)).

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 у справі № 922/643/19).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо (постанова КГС ВС від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17).

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18).

Як вбачається, усі учасники цієї справи № 911/2926/23 були учасниками у справі № 910/1809/18, а тому факти, встановлені в межах зазначеної справи є преюдиційними для суду, що розглядає цю справу.

Серед іншого, постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі № 910/1809/18, встановлено, що земельні ділянки відносяться до складу земель лісогосподарського призначення, становлять єдиний масив, з огляду на розмір якого розпорядження ними мав здійснювати Кабінет Міністрів України та, відповідно, КОДА не мала повноважень на розпорядження земельними ділянки від імені держави.

Ці висновки покладено в основу прийнятого рішення про визнання зазначених вище розпоряджень КОДА та наступних правочинів щодо спірних земельних ділянок недійсними.

Та, оскільки, воля держави в особі Кабінету Міністрів України - органу уповноваженого станом на час виникнення спірних правовідносин на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення виражена не була, земельні ділянки, зокрема спірні, було витребувано від ПАТ «Дельта Банк» на користь держави.

Колегія суддів погоджується за висновками суду першої інстанції про те, що:

- суд, в межах цієї справи № 911/2926/23, не може ставити під сумнів висновки остаточного рішення у справі № 910/1809/18, його істинність та стабільність;

- хоча суд і розуміє різницю між фактами встановленими іншим судом та правовою оцінкою певних обставин, втім правова оцінка судом у згаданій справі вже призвела до настання правових наслідків у вигляді визнання недійсними розпоряджень КОДА, якими земельні ділянки було вилучено з власності держави та передано у приватну власність фізичних осіб і надання судом в межах розглядуваної справи власної оцінки щодо правомірності дій КОДА не допускається;

- отже, суд не може дійти власних висновків про те, що таке вилучення спірних земельних ділянок з державної власності відбулося із дотриманням вимог законодавства, а КОДА була повноважним органом діяти від імені держави у питаннях розпорядження такими земельними ділянками, адже така позиція суду не відповідала б вимогам правової визначеності, як елементу принципу верховенства права та ставила б під сумнів істинність та стабільність судового акту прийнятого іншим судом;

- суд виходитиме із тих фактів, що вже встановлено судом у справі № 910/1809/18, як преюдиційних для цієї справи, а щодо правової оцінки обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, слід керуватися власною оцінкою, проте, з урахуванням правових наслідків, що виникли внаслідок набрання чинності судовим рішенням у згаданій справі.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Приписами ч. 1 ст. 18 ЗК України унормовано, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

У відповідності до ст. 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.

Статтею 5 ЛК України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (ст. 7 ЛК України ).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказала, що:

- володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності;

- згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб;

- відповідно до ч. 5 ст. 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами;

- отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

За приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення.

Положеннями ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Разом з цим, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності, зазначивши про те, що такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), постанов Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Вказана правова позиція є сталою та неодноразово підтримана Верховним Судом, зокрема у постанові від 01.05.2024 у справі № 369/2869/22, касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову у позові з підстав того, що прокурор у даній справі обрав неналежний спосіб захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (суди вказали, що спірна земельна ділянка відносить до земель лісового фонду, тому належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння осіб, за якими воно зареєстровано, натоміть прокурор звернувся до суду із негаторним позовом - примітка суду), виходив з того, що:

- встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду;

- у цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за змістом наведених норм законодавства передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦУ України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19.

Верховний Суд України у постанові від 02.11.2016 у справі №522/10652/15-ц вказав, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Стаття 388 ЦК України передбачає не тільки втрату чи розкрадання як підставу для захисту інтересів власника шляхом віндикації, але й інші випадки, хоча закон їх не перелічує. Головне, щоб майно вибуло з володіння власника не з його волі (пожежа, повінь і інші стихійні явища, у зв`язку з якими річ вибуває з володіння власника фактично поза його волею).

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Тож можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тож факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Укладені між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачами договори купівлі-продажу, за якими останні придбали спірні земельні ділянки, відповідають усім ознакам дійсності правочинів і їх правомірність не ставиться під сумнів.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Наприклад, добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було зареєстровано за відчужувачем такого майна або в цьому Реєстрі речових прав був запис про судовий спір щодо цього майна.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент придбання відповідачами спірних земельних ділянок, за даними Державних реєстрів відповідне майно було зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк», щодо такого майна були відсутні обтяження, а відтак відповідачі відповідають критеріям добросовісних набувачів вказаного майна.

Слід окремо зауважити на тому, що придання майна на відкритому аукціоні з продажу активів банку, що ліквідується, що проводився в межах здійснення ФГВФО своїх спеціальних функцій створює у покупців майна відчуття захищеності та «правової чистоти» вчинюваних правочинів.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі не були в достатній мірі обачливими відносно об`єктів що ними набувалися, так як просте звернення до Єдиного державного реєстру судових рішень надавало їм можливість самостійно пересвідчитися в тому, що земельні ділянки, стосовно яких проводилися аукціони з 2018 року перебувають у спорі за позовом прокурора про витребування цих земельних ділянок на користь держави у справі № 910/1809/18, оскільки придбання майна на відкритому аукціоні з продажу активів банку, що ліквідується, що проводився в межах здійснення ФГВФО своїх спеціальних функцій за відсутності у Державних реєстрах відомостей про обтяження такого майна, не може свідчити про їх недобросовісність.

Водночас суд першої інстанції цілком зауважив на тому, що:

- саме на продавця покладається обов`язок попередити покупця про права третіх осіб на майно, що відчужується, про перебування майна у спорі, про що зазвичай здійснюється застереження у договорі купівлі-продажу. І хоча цей факт не є перешкодою у вчиненні відповідного правочину, втім така обізнаність могла сприяти усвідомленню відповідачами усіх ризиків вчинюваного правочину;

- приховування ФГВФО, що діяв від імені власника земельних ділянок - ПАТ «Дельта Банк» про існування спору, наслідком якого може бути витребування земельних ділянок на користь держави, дає підстави вважати, що відповідачі не знали та не могли знати про те, що ПАТ «Дельта Банк» чи ФГВФО від його імені не мали права розпоряджатися земельними ділянками. Адже на момент вчинення відповідних правочинів, формально, ПАТ «Дельта Банк» був зареєстрованим власником (володільцем) земельних ділянок та жодних офіційно встановлених заборон відчуження не існувало.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що відповідачі відповідають критеріям добросовісних набувачів вказаного майна.

Щодо обставин, пов`язаних з волевиявлення власника (позивача) волі на передання спірних земельних ділянок фізичним особам, слід зазначити про таке.

Як встановлено вище, при розгляді справи № 910/1809/18 судом було встановлено, що воля держави в особі уповноваженого органу (Кабінету Міністрів України) на вилучення спірних земельних ділянок, зміну їх цільового призначення та передання у власність фізичним особам на підставі оспорюваних розпоряджень - не виражалась.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у цій справі № 911/2926/23 виходив саме з вказаного, проте колегія суддів вважає, що зміни у чинному законодавстві, які відбулись у період між зверненням до суду з позовом у справі № 910/1809/18 та з цим позовом у справі № 911/2926/23 істотно впливають на правовідносини щодо спірних земельних ділянок.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як встановлено вище, на даний час особою, яка має право на розпорядження спірними земельними ділянками є саме КОДА, тобто особа, з волевиявлення якої такі земельні ділянки вибули з власності держави.

При цьому, КОДА під час розгляду справи № 910/1809/18 заперечувала проти задоволення позовних вимог, в тому числі і вимог про витребування спірних земельних ділянок.

Отже, на даний час, з огляду на зміни у законодавстві, органом через яких держава у спірних правовідносинах набуває і здійснює цивільні права є саме КОДА, дії якої у спірних правовідносинах свідчать саме про її волевиявлення щодо вибуття майна.

За таких обставин, хоча на дату вибуття спірних земельних ділянок з державної власності держава в особі належного державного органу волевиявлення на вибуття такого майна з володіння не давало, проте орган, який на даний час є належним державним органом, виявив свою волю на відчуження спірних земельних ділянок.

Вказані обставини в їх сукупності свідчать про фактичне волевиявлення нинішнього власника спірних земельних ділянок (позивача) на відчуження таких земельних ділянок.

При цьому, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується наявність винної або протиправної поведінки відповідачів у спірних правовідносинах. Так, матеріалами справи підтверджується що вказані особи прийняли участь у електронних аукціонах (електронних торгах), які (аукціони) фактично проводились на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тобто іншого державного органу, поведінка покупців на всіх етапах проведення аукціону у яких (етапах) вони брали участь була добросовісною, жодних підстав для виникнення у останніх сумнівів щодо порушення при проведенні вказаних аукціонів положень чинного законодавства не було.

Слід окремо зауважити і на тому, що на дату проведення вказаних аукціонів відповідним уповноваженим державним органом була КОДА за рішеннями якої такі земельні ділянки і були вилучені з державної власності, а відтак у відповідачів взагалі були відсутні підстави для сумнівів у незаконності вилучення таких земельних ділянок з державної власності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. Згідно ч. 1 ст. 46 Конвенції та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення ЄСПЛ є обов`язковими для виконання державою.

Водночас відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У рішенні ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 ЄСПЛ зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Крім того, за змістом рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачі, здійснюючи правомірну поведінку щодо отримання спірних земельних ділянок у власність, має «законні очікування» на відповідну добросовісну поведінку контрагента, уповноваженого органу, та застосування до нього тих процедур, що є передбачуваними і очікуваними для нього.

Таким чином, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини до спірних правовідносин колегія суддів вважає, що саме по собі відсутність волевиявлення належного на час первісного відчуження земельних ділянок органу держави на їх відчуження, не можуть бути безумовною підставою для задоволення позовних вимог у цій справі та позбавлення відповідачів права власності на спірні земельні ділянки.

Не може бути такою підставою і те, що відповідачі набули земельні ділянки тільки у 2020 році та те, що відповідачі під час розгляду справи не повідомляли про те, що їх інтереси не охоплюються виключно питаннями володіння земельними ділянками, що вони витратили значні кошти на поліпшення їх стану, збереження, їх забудови тощо.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, національне законодавство, зокрема ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав, передбачає ефективний інструмент захисту інтересів добросовісного набувача, якщо майно буде витребуване у нього на користь власника, який був позбавлений прав на майно у протиправний спосіб.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає про наступне.

Фактичним наслідком задоволення вказаного позову буде повернення спірних земельних ділянок до державної власності, проте, оскільки органом, який має право розпоряджатися такими земельними ділянками є КОДА, зі значною долею вірогідності такі земельні ділянки знов будуть вилучені з державної власності, так як вказана особа вже виявила своє волевиявлення на відчуження таких земельних ділянок.

В свою чергу, з огляду на витребування у відповідачів земельних ділянок, останні будуть вимушені пред`являти майнові вимоги для відшкодування завданих збитків до держави, яка фактично і понесе за наслідками задоволення відповідного позову збитки.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та застосовані правові норми, колегією суддів вважає, що витребування у відповідачів спірних земельних ділянок, які є їх добросовісними набувачами не буде відповідати критеріям правомірного втручання держави у право особи на мирне володіння майном.

Таким чином, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини до спірних правовідносин та з огляду на наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що сам лише факт відсутності волевиявлення держави в особі уповноваженого станом на дату вибуття спірних земельних ділянок органу (Кабінету Міністрів України) на їх вилучення, зміну їх цільового призначення та передання у власність фізичним особам, не можуть бути безумовною підставою для витребування таких земельних ділянок у відповідачів, так як вказані порушенні не є наслідком винної, протиправної поведінки відповідачів. При цьому задоволення позовних вимог у цій справі буде надмірним тягарем для відповідачів, не поновить будь-яких порушених прав держави, і як наслідок, призведе до додаткових бюджетних витрат.

За таких обставин колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування у відповідачів спірних земельних ділянок відсутні. Рішення суду першої інстанції про задоволення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм матеріального права, тому рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовляється повністю.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційних скаргах апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» задовольняються повністю.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційних скарг покладаються на прокуратуру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2024 у справі № 911/2926/23 скасувати та прийняти нове рішення яким у задоволенні позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Л. Українки, 27/2, ідентифікаційний код 02909996) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ава-Груп» (03039, м. Київ, просп.. Голосіївський, 42, ідентифікаційний код 43433162) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 6 647 (шість тисяч шістсот сорок сім) грн. 33 коп.

4. Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Л. Українки, 27/2, ідентифікаційний код 02909996) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ідентифікаційний код 21708016) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 13 089 (тринадцять тисяч вісімдесят дев`ять) грн. (шість тисяч шістсот сорок сім) грн. 73 коп.

5. Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Л. Українки, 27/2, ідентифікаційний код 02909996) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікалче Груп» (17600, Чернігівська обл., Прилуцький р-н, смт. Варна, вул. Миру, 11-А, ідентифікаційний код 40354675) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 6 647 (шість тисяч шістсот сорок сім) грн. 33 коп.

6. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Київської області.

7. Матеріали справи № 911/2926/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30.07.2024

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала