ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2024 року м.Дніпро Справа № 904/1800/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чус О.В.

при секретарі судового засідання: Ковзиков В.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Чуміна К.Г. (в залі суду)

від відповідача: В`юнченко О.А. (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 (повний текст складено та підписано 12.07.2023 суддя Панна С.П.) у справі №904/1800/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАЦ", м.Дніпро,

до Нікопольської міської ради, Дніпропетровська область, м.Нікополь

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПЛАЦ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Нікопольської міської Ради Дніпропетровської області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Нікопольської міської ради № 23-22/VIII від 17.06.2022 Про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 17.12.2021 № 37-15/VIII Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю Плац в оренду земельної ділянки за фактичним розміщенням головної та допоміжних будівель на просп. Трубників, 11 а у м. Нікополі Дніпропетровської області.

Також позивач просить суд стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано рішення Нікопольської міської ради № 23-22/VIII від 17.06.2022 Про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 17.12.2021 № 37-15/VIII Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю Плац в оренду земельної ділянки за фактичним розміщенням головної та допоміжних будівель на просп. Трубників, 11 а у м. Нікополі Дніпропетровської області. Стягнуто з Нікопольської міської Ради Дніпропетровської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАЦ" судовий збір у розмірі 2 684,00грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, 11-А є сформованою, має кадастровий номер :03:004:0052, площу 3300 кв.м, а також нормативну грошову оцінку 5 197 764,00 грн. Відповідачем було подано позовну заяву до позивача (справа № 904/3814/22), предметом якої є стягнення з ТОВ "Плац" безпідставно збережених коштів за цю саме земельну ділянку, у якій розрахунок заборгованості за 2020-2022 роки здійснюється Нікопольською міською радою саме за ставкою 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, у справі №904/3814/22 Нікопольська міська рада проводить розрахунок з використанням ставки 3 % і за той період (червень-вересень 2022 року), коли нею вже було прийнято спірне рішення про встановлення ставки 7

Направлення позивачу на підписання договору зі зміненими умовами не можуть вважатися дотриманням "паритетності/рівності", дотриманням процедури внесенні зміни умов оренди, оскільки внесенні змін до договору можливо вже після його укладання та виключно на умовах передбачених цим договором або законом.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаними рішенням, Нікопольська міська рада звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

Апелянт зазначає, що 17.06.2022 Нікопольською міською радою прийнято рішення № 23-22/VІІІ. яким було внесено зміни до попереднього рішення стосовно Відповідача - в частині розміру орендної плані, а саме: розмір орендної плати встановлено у розмірі 7 % від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки (в іншій частині рішення Відповідача від 17.12.2021 № 37-15/VІІI залишилось без змін та чинним).

Слід звернути увагу суду, що вказане питання розглядалось на засіданні постійної комісії міської ради з питань містобудування та користування та землекористування 16.06.2022. на якому був присутній повноважний представник ТОВ «Плац» (Заграй Г.І.). За результатами засідання комісією було рекомендовано на сесії міської ради поряд із заявою ТОВ «Плац» орендної ставки 3%. поставити на голосування оренду ставку 7%. Також, представнику Позивача (Заграю Г.І.) було роз`яснено про можливість бути присутнім на сесії міської ради 17.06.2022. де зокрема буде розглядатись відповідна заява.

На підставі вказаних двох рішень Нікопольською міською радою (орендодавцем) було підготовлено відповідний проект договору оренди землі, який представник ТОВ «Плац» (орендар) отримав нарочно в приміщенні Виконавчого комітету Нікопольської міської ради 13.09.2022.

Листом від 27.09.2022 Позивач повідомив Відповідача про те. що отриманий проект договору укласти не може у зв`зку із скрутним фінансовим становищем - і запропонував у разі незгоди звертатися до суду.

Вищевказане вцілому підтверджує дотримання процедури узгодження (паритетності, рівності) переддоговірнихумов договору оренди землі, в тому числі з боку Відповідача.

Встановлення наявності або відсутності порушення законодавства про захист економічної конкуренції відноситься саме до компетенції Антимонопольного комітету України, а не до будь-якої іншої особи (як-то Позивача або суду).

Оскільки відповідне рішення про порушення Відповідачем конкурси гною законодавства відносно Позивача органом Антимонопольного комітету України не приймалось, то відсутні підстави для скасування Оскаржуваного рішення з таких піде гав.

Законодавство про захист економічної конкуренції гарантує, що суб`єкти господарювання, що діють на певному товарному ринку повинні знаходитись у рівних умовах, проте, це не свідчить про необхідність встановлення всім таким суб`єктам господарювання саме однакового мінімального розміру орендної плати за землю.

Відповідно до фактичних обставин справи, цільове призначення Земельної ділянки згідно КВЦПЗ - 03.09 «Для будівництва і обслуговування будівель кредитно-фінансових установ», кадастровий номер :03:004:0052.

Тобто, посилання Позивача на тотожність вказаного використання - виду використання згідно КВЦПЗ 03.07 «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» - є помилковими.

До моменту зміни у встановленому законом порядку цільового призначення Земельної ділянки - для Позивача залишається обов`язковим для врахування та використання саме цільове призначення, яке наразі є внесеним до Державного земельного кадастру (згідно КВЦПЗ 03.09).

Рішенням Нікопольської міської ради від 26.05.2022 № 13-21 /VIII «Про встановлення розмірів ставок орендної плати за земельні ділянки, які надаються у користування на умовах оренди фізичним та юридичним особам в межах міста Нікополя Нікопольського району Дніпропетровської області» (міститься в матеріалах справи) - для виду цільового призначення земель 03.09 «Для будівництва і обслуговування будівель кредитно-фінансових установ» визначена орендна ставка 12 % від нормативної грошової оцінки землі.

Тому, враховуючи вказане рішення Нікопольської міської ради, беручи до уваги введення його в дію з 01.01.2023, а також йдучи назустріч Позивачу щодо його скрутного фінансового становища - Відповідач й прийняв (прозоро) рішення про встановлення орендної ставки у розмірі 7 % від НГО Земельної ділянки (хоча мав би прийняти 12 %).

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариством з обмеженою відповідальністю "ПЛАЦ" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає, що доводи, які наводить в апеляційній скарзі Нікопольська міська рада є безпідставними та не спростовують законність оскаржуваного рішення, зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, а сама апеляційна скарга є необгрунтованою та не підлягає задоволенню. Просить апеляційну скаргу Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 року у справі №904/1800/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАЦ» до Нікопольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 без змін.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Ухвалою суду від 07.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 04.10.2023 о 09:30 годин.

У зв`язку з відпусткою головуючого судді Дарміна М.О. розгляд справи в призначені ухвалою суду від 07.08.2023 дату та час не відбувся.

Ухвалою суду від 15.09.2023 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 21.11.2023 о 11:30 годин.

Ухвалою суду від 08.11.2023 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 19.12.2023 о 11:30 годин.

У зв`язку з тим, що у призначений ухвалою суду від 08.11.2023 час (11:30) суддя член колегії суддів Парусніков Ю.Б. перебуватиме в іншому судовому засіданні, колегія суддів вирішила призначити новий час судового засідання.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.11.2023 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 19.12.2023 о 14:00 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2023 розгляд апеляційної скарги Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 відкладено на 29.01.2024 на 10:30 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2024 розгляд апеляційної скарги Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 відкладено на 25.03.2024 на 10:30 год.

25.03.2024 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на проспекті Трубників, 11-А у місті Нікополі Дніпропетровської області знаходиться об?єкт нерухомого майна Головна та допоміжні будівлі, власником якого в частці 1/1 з 11.03.2020 є позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Плац".

Земельна ділянка за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, 11-А є сформованою, має кадастровий номер :03:004:0052, площу 3300 кв.м, а також нормативну грошову оцінку 5 197 764,00 грн.

Відповідно до фактичних обставин речові права (власності, оренди) на вказану земельну ділянку не оформлені (ст. 125 Земельного кодексу України), плата за землю не здійснюється (ст. 206 Земельного кодексу України).

17.12.2021 Нікопольською міською радою прийнято рішення № 37-15/VІІІ "Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Плац" в оренду земельної ділянки за фактичним розміщенням головної та допоміжних будівель на просп.Трубників, 11а у м.Нікополі Дніпропетровської області".

Згідно з цим рішенням відповідну земельну ділянку передано в оренду:

- термін: 3 роки;

- код цільового призначення згідно з КВЦПЗ: 03.09 для будівництва та обслуговування будівель кредитно-фінансових установ;

- орендна плата: 5% від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Також, пунктом 4 цього рішення зобов`язано позивача укласти договір оренди земельної ділянки та зареєструвати право оренди земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства.

Листом від 17.01.2021р. позивач звернувся до відповідача з клопотанням про встановлення ставки орендної плати на рівні 3% (як і у більшості земель навколо його об`єкта нерухомості) розраховуючи на справедливу оцінку ситуації та порозуміння. Клопотання було обумовлене зокрема і тим, що пандемія коронавірусу спричинила суттєві негативні наслідки для господарської діяльності позивача, у тому числі значний спад попиту на оренду офісних приміщень, неможливість виконання орендарями позивача їх договірних зобов`язань (сплати орендної плати в повному об`ємі), звільнення орендованих приміщень через неможливість оплати за них, підвищення вартості обслуговування приміщень як таких. Внаслідок зазначених обставин позивач всі кошти з надання майна в оренду витрачав виключно на утримання будинку і не отримував жодного доходу. Продаж нерухомості також не вирішив би таку проблему через відсутність попиту. Крім того, враховуючи, що місто перебуває в зоні активних бойових дій з липня 2022 року, тому наразі ситуація тільки погіршується.

17.06.2022 Нікопольською міською радою прийнято рішення № 23-22/VІІІ, яким було внесено зміни до попереднього рішення стосовно позивача в частині розміру орендної плати, а саме: розмір орендної плати встановлено у розмірі 7 % від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки (в іншій частині рішення відповідача від 17.12.2021 № 37-15/VІІІ залишилось без змін та чинним).

На підставі вказаних двох рішень Нікопольською міською радою (орендодавцем) було підготовлено відповідний проект договору оренди землі, який представник ТОВ "Плац" (орендар) отримав нарочно у приміщенні Виконавчого комітету Нікопольської міської ради 13.09.2022.

Листом від 27.09.2022 позивач повідомив відповідача про те, що отриманий проект договору укласти не може у зв?язку із скрутним фінансовим становищем і запропонував у разі незгоди звертатись до суду.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині того, що 17.12.2021р. Нікопольською міською радою прийнято рішення № 37-15/VІІІ "Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Плац" в оренду земельної ділянки за фактичним розміщенням головної та допоміжних будівель на просп.Трубників, 11а у м.Нікополі Дніпропетровської області" в якому розмірі орендної плати визначено в розмірі 5% від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки; того, що листом від 17.01.2021р. позивач звернувся до відповідача з клопотанням про встановлення ставки орендної плати на рівні 3% (як і у більшості земель навколо його об`єкта нерухомості) розраховуючи на справедливу оцінку ситуації та порозуміння.

Відповідно до преамбули Рішення Нікопольською міською радою прийнято рішення № 23-22/VІІІ від 17.06.2022р. « Розглянувши клопотання . .'ТОВАРИСТВА 3 - ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЛАЦ» про .внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 17.12.2021 № 37-15/VIII «Про надання ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЛАЦ» в оренду земельної ділянки за фактичним розміщенням головної та допоміжних будівель на просп. Трубників, 11а ум. Нікополі Дніпропетровської області», керуючись ст.ст. 12, 93, 120, 123, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, Законом України «Про Державний земельний кадастр», Законом України «Про оренду землі», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Нікопольська міська рада ВИРІШИЛА:...».

Враховуючи вищевикладене колегія суддів констатує, що в якості обгрунтувань на підтвердження наявності підстав для збільшення розміру орендної плати з 5% до 7% від діючої нормативно грошової оцінки відповідач використав безпосередньо звернення позивача, та норми матеріального права, які регулюють порядок надання земельних ділянок в оренду.

Колегія суддів констатує, що діючі на час прийняття оспорюваного рішення положення статтей 12, 93, 120, 123, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, Законом України «Про Державний земельний кадастр», Законом України «Про оренду землі», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не містили в собі положень, які б наділяли відповідача повноваженнями щодо невмотивованої одностороньої зміни розміру орендної плати.

Верховенство права як фундаментальний концепт європейської та національної правових систем має доволі широкий зміст та включає, серед іншого, такий елемент як юридична визначеність, про що, зокрема, йдеться у п. 41 Доповіді «Верховенство права», схваленої Європейською Комісією «За демократію через право» (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року. У п.48 цієї доповіді також наголошується на тому, що юридична визначеність,крім іншого, означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «легітимних очікувань»).

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Україною Конвенція була ратифікована га підставі Закону України від 17 липня 1997 року та набула чинності 11 вересня 1997 року.

Ратифікувавши Конвенцію та протоколи до неї, Україна зобов`язалася гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції та цих протоколах. Крім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про "практику Суду" у значенні, розкритому у статті 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. У Законі України № 3477-IV немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн.

Конвенція встановлює спеціальний механізм захисту гарантованих нею прав (його називають "конвенційним"). Відповідно до ст. 1 Конвенції держави, що її підписали, гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції та протоколах до неї.

У разі, коли Суд визнає факт порушення прав заявника з боку держави - відповідача, така держава зобов`язана не тільки вжити заходів індивідуального характеру (наприклад, виплатити справедливу сатисфакцію чи здійснити перегляд справи у судовому порядку), але також у багатьох випадках вжити певних заходів загального характеру.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зокрема, Суд у своєму рішенні від 13 червня 1979 року у справі "Маркс проти Бельгії" від 13 червня 1979 року (п. 63) охарактеризував мету цієї статті таким чином: "Визнаючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 Протоколу № 1, по суті, гарантує право власності. На це явно вказують слова "possessions" (майно) та "use of property" (користування майном) (у французькому тексті: "biens", "propriete", "usage des biens"); пряме підтвердження цього міститься і в матеріалах з підготовки Конвенції "Travaux preparatoires": маючи на увазі предмет кожного наступного проекту цієї статті при розгляді цих проектів ще до того, як статтю було ухвалено, автори Конвенції постійно говорять про "право власності" або "право на власність", і що право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності." ( п. 63).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Суд зауважує, що основой вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має "легітимне сподівання" ("Федоренко проти України", "Едуард Петрович Мельник проти України") на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право ("Бурдов проти Росії", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Агрокомплекс проти України"); якщо є достатнє правове підґрунтя у національному законодавстві, що підтверджує вимогу ("Брезовеи, проти Хорватії", "Рисовський проти України", "Кечко проти України", "Стреч проти Сполученого Королівства", "Москаль проти Польщі", "Сук проти України", "Федоренко проти України", "Україна-Тюмень проти України").

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020

року № 5-р(II)/2020 з цього приводу акцентовано увагу на тому, що складовим елементом загального принципу юридичної визначеності як вимоги верховенства права (правовладдя) також є принцип правомірних (легітимних) очікувань, який, за тлумаченням Венеційської Комісії, виражає ідею, що органи публічної влади повинні додержуватися не лише приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань [3].

У постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 ВС підкреслив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій.

У сталій практиці ЄСПЛ принцип легітимних очікувань пов`язаний з розширеним тлумаченням поняття «майно». Зокрема, ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари; деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно»; питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Першого протоколу.

Колегія суддів зауважує, що «Правомірне очікування» є видом майна, в розумінні статті 1 Протоколу, для повної характеристики конструкції, якого, необхідно встановити ознаки останнього, якими є:

1) економічна цінність;

2) наявність прав на майно або «законних (правомірних, виправданих) сподівань» ефективно скористатися майном».

Для того, аби вимогу можна було вважати «активом», що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, заявник повинен довести, що вона має достатню основу в національному праві, наприклад, що існує усталена судова практика національних судів на її підтвердження. Якщо це вдалося зробити, у гру вступає концепція «правомірне очікування». Отже, друга спеціальна ознака правомірного очікування достатність підстав у національному праві. Такою підставою може бути норма права, яка міститься не тільки в законі як законодавчому акті парламенту, але й підзаконному акті, що може надавати особі майнове право. Також достатньою підставою у національному праві є усталена практика національних судових органів, якою підтверджується існування майнового права.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи із вимог статті 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. ст. 13, 14), Земельного кодексу України ст. ст. 78,92,93,102-1,116,118, 119,123,125,126 ЗК України) а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону України «Про оренду землі», Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Земельна ділянка за адресою: м. Нікополь, проспект Трубніков, 11-а за кадастровим номером: :03:004:0052 є комунальною власнію територіальної громади м. Нікополя в особі Нікопольської міської ради, що підтверджується інформацією з ДЗК (копія наявна в матеріалах справи) (а.с. 27).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що позивач, як власник нерухомого майна за адресою Трубніков, буд 11-а в місті Нікополь, який на підставі рішення Нікопольської міської ради №37-15/VIII від 17.12.2021р. - отримав земельну ділянку на якій розташований належний йому об`єкт нерухомості, мав правомірні очікування щодо користування земельною ділянкою за адресою: м. Нікополь, проспект Трубніков, 11-а за кадастровим номером: :03:004:0052 на умовах сплати орендної плати в розмірі 5% від нормативно грошової оцінки.

При цьому, грошові кошти, які має сплачувати позивач за користування цією земельною ділянкою, право оренди на земельну ділянку і безпосередньо належне позивачу нерухоме майно, є «майном» в розумінні статті 1 Протоколу.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини 1 статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи із вимог статті 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. ст. 13, 14), Земельного кодексу України ст. ст. 78,92,93,102-1,116,118, 119,123,125,126 ЗК України) а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону України «Про оренду землі», Цивільного кодексу України).

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, щодо повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.

В практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення у справі «Tregubenko v. Ukraine» від 02.11.2004, заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Будь-яке вилучення чи позбавлення майна має здійснюватися в "інтересах суспільства". Поняття "суспільний інтерес" має розширене тлумачення. При цьому, Суд, вважаючи природним, що мають бути широкі межі розсуду, які надаються законодавцем для здійснення соціальної та економічної політики, поважає рішення законодавців стосовно того, що є "суспільним інтересом", коли ці рішення будуть засновані на розумних міркуваннях. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Таким чином, при оцінці того, чи позбавлення власності відбулося в інтересах суспільства, Суд наділяє держави широкими межами розсуду. У справі "Прессос Компанія Нав`єра С.А." та інші проти Бельгії" Суд зазначив наступне: Суд нагадує, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є «в інтересах суспільства», оскільки в системі Конвенції саме вони мають здійснити першу оцінку як наявності проблеми публічного значення, яка унеобхіднює заходи з позбавлення власності, так і відповідних заходів з виправлення ситуації. Більш того, поняття "суспільного інтересу" неодмінно підлягає розширюваному тлумаченню. Зокрема, рішення про запровадження законів щодо експропріації власності звичайно супроводжується аналізом політичних, економічних і соціальних аспектів, погляди на які в демократичному суспільстві суттєво різнитимуться. Суд, вважаючи природним, що межі розсуду законодавчого органу в реалізації соціальної та економічної політики мають бути доволі широкими, поважатиме судження законодавчого органу про те, що відповідає "суспільному інтересу", якщо таке судження не виявиться явно безпідставним.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Відповідно до статтей 628,630 Цивільного кодексу України:

Стаття 628. Зміст договору

1. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

2. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Стаття 630. Типові умови договору

1. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду.

Частина перша статті 630 із змінами, внесеними згідно із Законом № 738-IX від 19.06.2020\

2. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Постановою КМУ від 3 березня 2004 р. № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі» затведжено ТИПОВИЙ договір оренди землі (Типовий договір із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 1724 від 13.12.2006, № 780 від03.09.2008, № 843 від 23.11.2016, № 890 від 22.11.2017, № 650 від 22.07.2020, № 563 від 10.05.2022), відповідно до пунтків 10,13,36, якого:

10. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації.

-------------------------------------

(непотрібне закреслити)

Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

13. Розмір орендної плати переглядається _______________________________

(періодичність)

у разі:

зміни умов господарювання, передбачених договором;

зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

погіршення стану орендованої земельної ділянки (орендованих земельних ділянок) не з вини орендаря, що підтверджено документами;

зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки (земельних ділянок) державної та комунальної власності;

в інших випадках, передбачених законом.

Розмір орендної плати за земельні ділянки державної та/або комунальної власності, які передані в оренду за результатами земельних торгів, не може переглядатися у бік зменшення.

36. Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Аналогічні положення містить стаття 651 Цивільного кодексу України, згідно якої:

1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частин 1, 3,4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України:

1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (статті 13, 74 ГПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша, друга статті 73 ГПК України).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання фундаментального принципу змагальності господарського судочинства забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібний висновок є усталеним і викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.01.2021 у справі № 915/646/18).

Колегія суддів констатує, що відповідачем не надано належних і допустимих в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б надавали йому право на односторонню, зміну орендної плати до 7% нормативно грошової оцінки земельної діляки, як про те зазначено в п.2 зміненої редакції оспорюваного рішення.

Невмотивоване збільшення розміру орендної плати не передбачене нормами національного права, а тому становить втручання у мирне володіння майном відповідача у значенні другого речення статті 1 Протоколу.

Вимога наявності законодавства як підстави втручання у права особи спирається на принцип верховенства права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, закладений в преамбулі і застосовний до усіх статей Конвенції. Відсутність закону автоматично означає порушення Конвенції.

При цьому під законом Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути "доступним" (accessible) та "передбачуваним" (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта.

Таким чином, позбавлення права власності може бути дозволене лише "на умовах, передбачених законом". Це означає наявність відповідної національної правової бази. Як зазначив Суд у рішенні у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства", що стосується формулювання "на умовах, передбачених законом", то воно насамперед вимагає існування і додержання належно допустимих і достатньо чітких положень національного законодавства".

Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним (див.: п. 39 рішення від 9 червня 2005 р. № 68443/01 у справі "Бакланов проти Росії"; п. 33 рішення від 24 березня 2005 р. № 58254/00 у справі "Фрізен проти Росії").

Отже, вислів "передбачено законом" у статтях Конвенції вимагає не лише того, що б оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість - за необхідності шляхом надання відповідної інформації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може спричинити його дія.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до практики Євросуду для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим і не означало порушення прав, передбачених статтею 1 Першого протоколу, воно має служити не лише законній меті в інтересах суспільства, але повинне здійснюватися з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав і основоположних свобод людини (див., серед іншого, рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, § 69). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування. Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника ("Стреч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Оксана Омелянівна Білозір та Віра Омелянівна Різова проти України", "Балан проти Молдови", "Україна-Тюмень проти України", "Федоренко проти України", "Інтерсплав проти України", "Москаль проти Польщі"та інші).

Здійснювати оцінку пропорційності доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає вимозі законності. Якщо втручання здійснено з порушенням вимог законності, тобто не відповідно до чинного закону, то це само по собі становитиме порушення.

Вимога пропорційності вказує на межі втручання в приватні відносини, які випливають із взаємозв`язку держави і громадянського суспільства: держава може обмежувати право власності в публічних інтересах, але при цьому публічні інтереси, по-перше, не повинні пригнічувати, нівелювати інтереси приватних осіб, по-друге, на приватну особу не повинен покладатися тягар у результаті обмеження права власності (бути мінімально обтяжливим для особи, чиї права обмежуються), (див. "АГОСІ проти Сполученого Королівства")

Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див. рішення у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції").

Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вирішуючи питання про те, чи було втручання виправданим, Суд зауважив на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Також Суд зауважив, що аргумент Уряду про те, що оскаржуване втручання здійснено в суспільних інтересах, схожий на доводи Уряду, подані в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції. Оскільки наявність у цій справі порушення пункту 1 статті 6 Конвенції уже встановлено, Суд доходить висновку, що, хоча виправлення помилок у застосуванні закону, безперечно, становить "суспільний інтерес", в обставинах цієї справи таке виправлення здійснювалося на порушення основоположного принципу юридичної визначеності.

Зважаючи на ці обставини, Суд визнав, що "справедлива рівновага" виявилася порушеною і що заявник ніс особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено статтю 1 Першого протоколу.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.повідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що прийняття оспорюваного рішення в частині невмотивованого збільшення трат позивача на оренду земельної ділянки, становить порушення Протоколу 1, має наслідком порушення "справедливої рівноваги" і поклададає на похивача особистий і надмірний тягар. Відповідно, має місце порушення статті 1 Першого протоколу.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги : « … 17.06.2022 Нікопольською міською радою прийнято рішення № 23-22/УІІІ. яким було внесено зміни до попереднього рішення стосовно Відповідача - в частині розміру орендної плані, а саме: розмір орендної плати встановлено у розмірі 7 % від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки (в іншій частині рішення Відповідача від 17.12.2021 № 37-15/УІІ1 залишилось без змін та чинним).

Слід звернути увагу суду, що вказане питання розглядалось на засіданні постійної комісії міської ради з питань містобудування та користування та землекористування 16.06.2022. на якому був присутній повноважний представник ТОВ «Плац» (Заграй 1 .1.). За результатами засідання комісією було рекомендовано на сесії міської ради поряд із заявою 1 ОВ «Плац» орендної ставки 3%. поставити на голосування оренду ставку 7%. Також, представнику Позивача (Заграю І .1.) було роз`яснено про можливість бути присутнім на сесії міської ради 17.06.2022. де зокрема буде розглядатись відповідна заява.

На підставі вказаних двох рішень Нікопольською міською радою (орендодавцем) було підготовлено відповідний проект договору оренди землі, який представник ГОВ «Плац» (орендар) отримав нарочно в приміщенні Виконавчого комітету Нікопольської міської ради 13.09.2022.

Листом від 27.09.2022 Позивач повідомив Відповідача про те. що отриманий проект договору укласти не може у зв`зку із скрутним фінансовим становищем - і запропонував у разі незгоди звертатися до суду.

Вищевказане вцілому підтверджує дотримання процедури узгодження (паритетності, рівності) переддоговірнихумов договору оренди землі, в тому числі з боку Відповідача.

Далі, Нікопольською міською радою до Господарського суду Дніпропетровської області у жовтні цього року було подано позовні заяви з вимогами до ТОВ «Плац» про:

стягнення безпідставно збережених коштів за відповідну ділянку (з моменту набуття права власності на нерухоме майно сплата за землю - відсутня!!!), справа № 904/3814/22;

визнання укладеним договору оренди землі відповідної земельної ділянки (сам Позивач у згаданому листі запропонував Нікопольській міській раді укладати такий договір у судовому порядку!!!), справа № 904/3936/22.

Тобто, тільки у зв`язку з небажанням Позивача сплачувати хоча б мінімальну плату за землю (до укладення договору оренди землі), а також у зв`язку з поданням Нікопольською міською радою вказаних позовів - ТОВ «Плац» й заявило цей «надуманий та необгрунтований» позов (тим самим фактично користуватись земельною ділянкою без належних на ге правових підстав)…

... рішеннями Нікопольської міської ради від 31.08.2018 70-39/У11І та від 29.10.2021 № 78-13/УІІІ земельні ділянки з аналогічним видом цільового використання (КВЦПЗ 03.09) надавалися в оренду іншим особам зі ставкою, не нижчою 7% (а максимальною - 12%).

Тобто, до моменту зміни в установленому законом порядку цільового призначення земельної ділянки (якщо є на те підстави та бажання власника нерухомого майна - Позивача). ТОВ «Плац» не має правових та моральних підстав вимагати односторонніх умов встановлення тільки і виключно ставки орендної плати за землю 3%....

... 20.01.2023 робочою групою виконавчих органів Нікопольської міської ради було здійснено вихід на місцевість та обстежено Земельну ділянку.

За результатами обстеження встановлено наступне.

«Наявна інформація про Земельну ділянку.

Адреса (місцезнаходження): Дніпропетровська обл., м. Нікополь, пр. Трубників. 11-а.

Кадастровий номер: :03:004:0052.

Площа: 0,3300 га.

Цільове призначення: 03.09 «Для будівництва та обслуговування' будівель кредитно- фінансових установ».

Інше. Земельна ділянка є комунальною власністю Нікопольської міської ради, в користуванні інших осіб не перебуває. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт «Головна та допоміжні будівлі» належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Плац» (1/1 частка).

Результати обстеження.

На земельній ділянці знаходиться триповерхова нежитлова будівля.

До Земельної ділянки (будівлі) є вільний доступ.

Земельна ділянка в охайному стані: прибрана, вимощена тротуарною плиткою, є паркувальні місця для автотранспорту.

При вході до будівлі, а також в самому приміщенні, містяться написи, вивіски «А А.іьфа- Банк», «Шановні клієнти, графік роботи з 10:00 до 16:00, вихідні: субота, неділя». «ПАТ «Альфа- Банк», відділення «Нікопольське», режим роботи відділення понеділок-п`ятниця: 10:00-16:00. субота-Неділя: вихідний».

В приміщенні розміщена станова банку «Альфа-Банк». На момент обстеження в банку були відвідувачі (клієнти), працювали каси банку.

Висновки.

Земельна ділянка фактично використовується в господарських/комерційних цілях, а саме: для розміщення кредитно-фінансових установ (банку).

Наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки, за які передбачена відповідальність по ст. 197-1 Кримінального кодексу України та порушення норм земельного законодавства щодо обстежуваної Земельної ділянки, а саме: відсутність правовстановлюючих документів при фактичному використанні в господарських цілях».

Тобто, фактично Земельна ділянка наразі використовується саме за цільовим призначенням, яке внесене до Державного земельного кадастру :03:004:0052. КВЦПЗ 03.09 «Для будівництва та обслуговування будівель кредитно-фінансових установ»), а саме: на ній розміщені кредитно-фінансова установа (банк)...

... за даних обставин є порушення принципу «добросовісності», а також легітимних очікувань - саме з боку ТОВ «Плац»:

з моменту набуття права власності на нерухоме майно сплата за землю не здійснюється (ст. 206 ЗУ України);

з моменту набуття права власності на нерухоме майно правовстановлюючі документи на земельну ділянку не оформлені (ст. 125 ЗК України);

тільки у зв`язку з позовами (вимушеними!!!) Нікопольської міської ради (справи №№: 904/3814/22. 904/3936/22) - ТОВ «Плац», зловживаючи своїми правами та нівелюючи принцип добросовісності - й подало це ПОЗОВ…»

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Нікопольської міської ради на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4026,00 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 у справі №904/1800/23 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4026,00 грн покласти на Нікопольську міську раду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.08.2024.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя О.В. Чус