ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 911/2174/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Сільськогосподарського

кооперативу «Заповітний»-Кулініченка Г. В., Черниша В. Б.,

Української міської ради - не з`явився,

Фермерського господарства

«Агроперспектива-РС» - Снідевича О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу (із урахуванням нової редакції касаційної скарги) Сільськогосподарського кооперативу «Заповітний»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2024 (у складі колегії суддів: Іоннікова І. А. (головуючий), Михальська Ю. Б., Тищенко А. І.)

та рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2023 (суддя Черногуз А. Ф.)

у справі № 911/2174/23

за позовом Сільськогосподарського кооперативу «Заповітний»

до Української міської ради, Фермерського господарства «Агроперспектива-РС»

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Сільськогосподарський кооператив «Заповіт Ілліча» (зміна найменування на Сільськогосподарський кооператив «Заповітний» (далі - СГК «Заповітний»)) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Української міської ради та Фермерського господарства «Агроперспектива-РС» (далі - ФГ «Агроперспектива-РС» ), у якому просив суд:

- визнати недійсним та скасувати рішення 26 сесії 8-го скликання Української міської ради від 13.04.2023 № 117 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель на невитребувані земельні ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області та про передачу в користування на умовах оренди ФГ «Агроперспектива-РС»»;

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі від 24.04.2023, укладений між Українською міською радою та ФГ «Агроперспектива-РС» щодо земельної ділянки площею 1,9477, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0178, місце розташування: Київська область, Обухівський район, Витачівська сільська рада, ділянка № 77;

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі від 24.04.2023, укладений між Українською міською радою та ФГ «Агроперспектива-РС» щодо земельної ділянки площею 1,8472, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0180, місце розташування: Київська область, Обухівський район, Витачівська сільська рада, ділянка № 78;

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі від 24.04.2023, укладений між Українською міською радою та ФГ «Агроперспектива-РС» щодо земельної ділянки площею 1,8912, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:001:0151, місце розташування: Київська область, Обухівський район, Витачівська сільська рада, ділянка № 154;

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі від 24.04.2023, укладений між Українською міською радою та ФГ «Агроперспектива-РС» щодо земельної ділянки площею 1,7252, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:001:0152, місце розташування: Київська область, Обухівський район, Витачівська сільська рада, ділянка № 172;

- зобов`язати Українську міську раду розглянути на черговій сесії заяву СГК «Заповіт Ілліча» про передачу в оренду земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0180, :02:002:0178, :04:001:0151, :04:001:0152 (невитребуваних часток (паїв) №77, №78, №154, №172) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами села Витачів Обухівського району Київської області, в межах Витачівського старостинського округу Української міської ради та укладення договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0180, :02:002:0178, :04:001:0151, :04:001:0152.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням Українською міською радою права колективної власності позивача на земельні ділянки, якими він користується з 1996 року, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення та укладенні оспорюваних договорів Українською міською радою не враховано, що відповідно до положень статті 37-1 Земельного кодексу України позивач як користувач більше 75% земель масиву, в якому розташовані спірні земельні ділянки, має переважне право на одержання їх в оренду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.11.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2024, у задоволенні позову відмолено повністю.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у травні 2024 року СГК «Заповітний» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2023 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.06.2024 відкрито касаційне провадження у справі № 911/2174/23 за касаційною скаргою СГК «Заповітний» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2023 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.07.2024.

23.07.2024 на офіційну електронну адресу Касаційного господарського суду від Українська міська рада надійшло клопотання про розгляд касаційної скарги СГК «Заповітний» без участі її представника, яке не містить кваліфікованого електронного підпису, про що головним спеціалістом відділу опрацювання документів (канцелярії) управління забезпечення автоматизованого документообігу суду складено довідку від 23.07.2024 № 8.

Враховуючи відсутність кваліфікованого електронного підпису та з огляду на приписи ГПК України Верховний Суд залишає таке клопотання без розгляду.

Українська міська рада у судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення Українській міській раді ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, а також те, що Українська міська рада не звертався до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Української міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, представників СГК «Заповітний», ФГ «Агроперспектива-РС», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14.07.2000 № 52 «Про виділення земельної ділянки в натурі єдиним масивом» було виділено групі власників земельних частокт(паїв) в натурі єдиним масивом земельні ділянки площею 1 071,99 га земель колективної власності СВК «Заповіт Ілліча» згідно їх сертифікатів для сільськогосподарського виробництва.

Після виділення вказаних паїв в натурі, позивач також продовжив користуватись невитребуваними земельними частками (паями) загальною площею 10,1121 га на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області, зокрема, земельними ділянками № 77, № 78, № 154, № 172.

26.01.2023 позивач звернувся до Української міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проектної документації невитребуваних земельних часток (паїв) для подальшої передачі їх в оренду. Також такі звернення мали місце 01.02.2023 лист № 5; 08.02.2023 лист № 7 та 27.03.2023 лист № 17.

09.02.2023 Українська міська рада листом № 538/1-2 у відповідь на лист позивача від 08.02.2023 № 7 повідомила позивача, що клопотання від 26.01.2023 буде винесене на розгляд сесії Української міської ради.

09.02.2023 рішенням Української міської ради № 41 «Про надання дозволу ФГ «Агроперспектива-РС» на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (4 невитребуваних часток (паїв)) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами села Витачів Обухівського району Київської області орієнтовною площею 9,0 га» надано дозвіл ФГ «Агроперспектива-РС» на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (невитребуваних часток (паїв) № 77, № 78, № 154, № 172) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами села Витачів Обухівського району Київської області орієнтовною площею 9,00 га.

13.04.2023 рішенням Української міської ради № 117 «Про затвердження технічної документації щодо інвентаризації земель на невитребувані земельні ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області та про передачу в користування на умовах оренди ФГ «Агроперспектива-РС» затверджено технічну документацію щодо інвентаризації земель на невитребувані земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0180 площею 1,8472 га, :02:002:0178 площею 1,9477 га, :04:001:0151 площею 1,8912 га, :04:001:0152 площею 1,7252 га, що розташовані на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області та передано ці земельні ділянки ФГ «Агроперспектива-РС» у користування на умовах оренди строком на 7 років.

24.04.2023 між Українською міською радою та ФГ «Агроперспектива-РС» укладено договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0180 площею 1,8472 га, :02:002:0178 площею 1,9477 га, :04:001:0151 площею 1,8912 га, :04:001:0152 площею 1,7252 га, на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області.

За результатами розгляду на пленарному засіданні 27 сесії Української міської ради Обухівського району Київської області 8-го скликання, яке відбулось 18.05.2023, питання «Про затвердження технічної документації щодо інвентаризації земель на не витребувані земельні ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва за межами с. Витачів Обухівського району Київської області та про передачу в користування на умовах оренди СГК «Заповіт Ілліча» не підтримано більшістю депутатів від загального складу ради, що підтверджується копією протоколу сесії від 18.05.2023, протоколом поіменного голосування депутатів та листом Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської від 24.05.2023 № 1908/3-23.

Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивач обґрунтував їх порушенням Українською міською радою його переважного права як користувача більше 75% земель масиву, в якому розташовані спірні земельні ділянки, на одержання їх в оренду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено наявності порушеного права.

У поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, СГК «Заповітний» послався на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 141 Цивільного кодексу України та статті 37-1 Земельного кодексу України; та на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 904/9070/21.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій неправомірно відмовили у задоволенні позовних вимог, оскільки він є користувачем більшої частини масиву, у якому розташовані спірні земельні ділянки, що підтверджується поданими до суду доказами, які не були спростовані ні відповідачами, ні судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.

Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі майна радгоспів. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства відповідно до списку, який додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки» передбачалося реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом: забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, СГК «Заповітне» (СГК «Заповіт Ілліча») є правонаступником Колективного сільськогосподарського підприємства «Заповіт Ілліча» (далі - КСП «Заповіт Ілліча»), тобто з моменту перетворення КСП у СВК до останнього в силу вимог закону перейшли всі права КСП стосовно наданих останньому земельних ділянок. Разом з тим такі права на землю, які перейшли до позивача не були абсолютними, оскільки були такими, що обтяжені правами власників земельних часток (паїв) щодо виділення паїв в натурі за рахунок визначених в акті на право колективної власності земель.

Статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Відтак, паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств, що узгоджується із змістом пункту 8 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.

Таким чином, реалізація процедури паювання відповідної частини земель має своїм наслідком припинення права державної та комунальної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо земельних ділянок державної та комунальної власності.

Нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, постанова Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 917/258/19).

Надання нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок - часток (паїв) у користування здійснюється без проведення земельних торгів, що передбаченні статтею 124 Земельного кодексу України, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 822/712/15, від 21.02.2020 у справі № 647/195/18).

За таких обставин, судами попередніх інстанцій правомірно встановлено, що Українська селищна рада у межах наданих їй повноважень здійснила передачу в оренду нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) без проведення земельних торгів.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За приписами статті 1 Закону України «Про землеустрій» масив земель сільськогосподарського призначення - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що складаються з сільськогосподарських та необхідних для їх обслуговування несільськогосподарських угідь (земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами, лінійними об`єктами, об`єктами інженерної інфраструктури, а також ярами, заболоченими землями, іншими угіддями, що розташовані всередині земельного масиву), мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об`єктами тощо).

Відповідно до частини 4 статті 37-1 Земельного кодексу України особа, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, має право орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані у такому масиві, а у разі якщо інші земельні ділянки перебувають в оренді, - на одержання їх у суборенду, за умови передачі їх власнику (орендарю) у користування (оренда, суборенда) іншої земельної ділянки, розташованої у цьому ж масиві, на такий самий строк та на таких самих умовах, якщо внаслідок черезсмужжя невикористання таких земельних ділянок створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні цієї особи. Право оренди землі набувається в порядку, встановленому Законом України «Про оренду землі».

Особою, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, є землекористувач, якому належить право користування (оренда, емфітевзис) земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, загальною площею не менш як 75 відсотків усіх земель масиву.

Як вже зазначалось вище, звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивач послався на те, що він є землекористувачем, якому належить право користування земельними ділянками, розташованими у масиві, загальна площа яких складає більше 75% усіх земель цього масиву.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з державним актом на право колективної власності на землю, виданим Обухівською районною Радою народних депутатів Обухівського району Київської області 1996 року, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 31, КСП «Заповіт Ілліча» було надано у колективну власність 1 305,2 га землі.

Рішенням Виконавчого комітету Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14.07.2000 № 52 було вирішено виділити групі власників земельних часток (паїв) в натурі єдиним масивом земельні ділянки площею 1 071,99 га земель колективної власності СВК «Заповіт Ілліча» (СВК «Заповітний») згідно їх сертифікатів для сільськогосподарського виробництва.

Позивач неодноразово звертався до Української міської ради з заявим про надання дозволу на розробку проектної документації з передачі в оренду земельних часток (паїв) (земельних ділянок № 77, № 78, № 154, № 172) на території Витачівського старостинського округу Обухівського району Київської області, а саме, 26.01.2023 лист № 823/11-23 (самого клопотання позивачем до суду не надано), 01.02.2023 лист № 5, 08.02.2023 лист № 7, 27.03.2023 лист №17.

Перевіривши додатки до зазначених звернень позивача, аргументованих пунктом 4 статті 37-1 Земельного кодексу України, що направлялись останнім до Української міської ради, судами встановлено, що позивач долучав до них наступні документи: витяг з протоколу; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; Статут; паспорт, ІПН; викопіювання із схеми паювання КСП «Заповіт Ілліча»; витяг з інформаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом; рішення Витачівської сільської ради від 14.07.2000 № 52; відомості про наявність земельних ділянок.

Відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом, та за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Статтею 35 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що інвентаризація масиву земель сільськогосподарського призначення проводиться з такими особливостями:

а) підставою для проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення є: для земель державної власності - рішення органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою; в інших випадках - рішення сільської, селищної, міської ради, на території якої знаходиться масив;

б) при проведенні інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення здійснюються заходи щодо:

- внесення до Державного земельного кадастру відомостей про сформовані земельні ділянки, відомості про які не внесені до Державного земельного кадастру;

- формування невитребуваних (нерозподілених) земельних ділянок;

- формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення під польовими дорогами;

- формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення під полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, які обмежують масив та земельні ділянки, розташовані уздовж масиву;

- виправлення помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру щодо меж земельних ділянок та інших відомостей про земельні ділянки (частина 4).

Інвентаризація масиву земель сільськогосподарського призначення, не менш як 75 відсотків земель якого належить одній або декільком особам на праві власності або користування, може проводитися за відсутності рішення органів, зазначених у пункті «а» частини 4 статті 35 Закону України «Про землеустрій» (частина 5).

За результатами проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення відомості про такий масив та про земельні ділянки, розташовані в ньому (у разі їх формування або за відсутності відомостей про них у Державному земельному кадастрі), вносяться до Державного земельного кадастру, про що замовник документації із землеустрою письмово повідомляє власників та користувачів земельних ділянок (частина 6).

У пункті 97 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, встановлено, що відомості (зміни до них) про масиви земель сільськогосподарського призначення в межах територій адміністративно-територіальних одиниць вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Відповідно до пункту 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:

1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;

2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41;

3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);

4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки надаються у формі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відомості про масиви земель сільськогосподарського призначення надаються у формі витягу з Державного земельного кадастру про землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць.

У справі № 911/2174/23, що розглядається, суди попередніх інстанцій, врахувавши наведені вище положення законодавства, дослідили наявні у матеріалах справи докази та встановили, що відповідачем не надано доказів на підтвердження підстав позову, а саме, доказів користування ним земельними ділянками загальна площа яких становить більше 75% земель масиву, у якому розташовані спірні земельні ділянки; доказів про сформованість самого масиву; відомостей з Державного земельного кадастру або доказів інвентаризації земель колишнього КСП, які б дали змогу суду встановити обставини знаходження спірних земельних ділянок в межах земельних ділянок, наданих КСП «Заповіт Ілліча» згідно з актом на право колективної власності на землю.

При цьому, судами попередніх інстанцій зауважено, що подані позивачем викопіювання із схеми паювання КСП «Заповіт Ілліча», складені головою СГК «Заповіт Ілліча» (СГК «Заповітний») Валерієм Чернишом самостійно, та копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, стосовно всіх земельних ділянок, що перебувають у позивача у користуванні (оренді), не є належними доказами, позаяк відомості про місцезнаходження земельних ділянок, масивів земельних ділянок сільськогосподарського призначення у розумінні пунктів 97, 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, можуть бути сформовані та надані виключно органами Державного земельного кадастру.

Крім того, судами попередніх інстанцій також установлено, що за інформацією, наведеною у листі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 26.07.2023 № 29-10-0.331-6828/2-23, відомості про земельну ділянку, що передана у колективну власність КСП «Заповіт Ілліча» у Державному земельному кадастрі відсутні, у зв`язку з чим перевірити перетин меж КСП «Заповіт Ілліча» з межами спірних земельних ділянок немає можливості.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем наявності порушеного права, у зв`язку з відсутністю належних доказів у розумінні законодавства, що регулює земельні правовідносини, на підтвердження обставин, передбачених частиною 4 статті 37-1 Земельного кодексу України, а відтак і наявності переважного права на отримання спірних земельних ділянок в оренду.

З огляду на викладене відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій.

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

СГК «Заповітний» у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, обґрунтував тим, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 904/9070/21.

Так, у справі № 368/54/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019) предметом розгляду були позовні вимоги фізичних осіб про визнання за ними права довічного успадкованого володіння двох земельних ділянок, для ведення селянського фермерського господарства згідно з державним актом на право довічного успадкованого володіння землею в порядку спадкування після смерті батька.

У справі № 904/9070/21 (постанова Верховного Суду від 17.01.2024) предметом розгляду були позовні вимоги селищної ради до виконавчого комітету міської ради про визнання відсутнім права постійного користування земельною ділянкою, визнання недійсним державного акта на право постійного володіння землею, скасування запису про інше речове право, обґрунтовані неможливістю реалізувати позивачем свої права на спірну земельну ділянку у зв`язку з існуванням документа, у якому зазначено про вже існуюче право простійного користування цією землею іншою особою (відповідачем).

Водночас, у справі № 911/2174/23, що розглядається, предметом розгляду є позовні вимоги СВГ до міської ради та ФГ про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання вчинити дії, обґрунтовані порушенням міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення та укладенні оспорюваних договорів переважного прав позивача на отримання спірних земельних ділянок в оренду, передбаченого частиною 4 статті 37-1 Земельного кодексу України.

Отже, аналіз висновків, зроблених судами попередніх інстанцій у справі № 911/2174/23, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 904/9070/21, на які посилається СГК «Заповітний» у касаційній скарзі, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, що розглядається, не є подібними, враховуючи відмінні фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та їх правове регулювання.

Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

Посилання скаржника на порушення судами попередніх інстанцій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не приймаються судом касаційної інстанції до уваги у зв`язку з відсутністю такого порушення, оскільки відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій встановили недоведеність позивачем наявності порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи скаржника за своєю суттю зводяться до незгоди зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та наданою їм оцінкою, фактично направлені на встановлення інших обставин справи та переоцінку наявних у матеріалах справи доказів, що з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін.

Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Сільськогосподарського кооперативу «Заповітний» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2023 у справі № 911/2174/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

І. С. Міщенко