ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2024м. ХарківСправа № 922/1629/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Катречко Д.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1
до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківміськгаз", 61004, м. Харків, вул. Москалівська, буд. 57/59
простягнення 987 617 322,37 грн.
за участю представників :

позивача: Овчарук О.О.;

відповідача: Мар`їна І.О.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківміськгаз" про стягнення заборгованості у загальній сумі 987 617 322,37 грн., у тому числі: основний борг у сумі 649 230 746,67 грн.; пеня у сумі 120 450 187,28 грн.; три проценти річних у розмірі 38 262 044,87 грн.; інфляційні втрати у розмірі 179 674 343,55 грн.

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань згідно типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501 в частині повної та своєчасної оплати за використаний відповідачем обсяг природного газу за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 рік, а саме: з 01.01.2022 року по 31.01.2022 рік - 8 395 436,70 м3, з 01.02.2022 року по 28.02.2022 рік - 7 100 879,55 м3 та внесений в алокацію позивача як постачальника останньої надії (ЕІС-код 56Х80В).

Ухвалою суду від 14.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 12 червня 2024 року о 12:00 год.

Ухвалою суду від 15.05.2024 року виправлено описку допущену у 3 пункті резолютивної частини ухвали суду про відкриття провадження у справі від 14.05.2024 року, а саме: вважати вірним пункт 3 у наступній редакції: "3. Підготовче засідання призначити на "05" червня 2024 р. о(б) 11:00 год.".

29.05.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 13873/24) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

29.05.2024 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 13986/24).

31.05.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 14195/24).

31.05.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 14196/24).

Ухвалою суду від 31.05.2024 року Частково задоволено заяву (вх. № 13873/24 від 29.05.2024 року) позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

05.06.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. №14557/24) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

05.06.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. 14593/24) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 05.06.2024 року яку занесло до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 19.06.2024 року о(б) 11:00 год. Також судом задоволено усне клопотання позивача про проведення наступного судового засідання в режимі відео конференції.

17.06.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшло повідомлення (вх. 15674/24).

19.06.2024 року відповідачем у судовому засіданні надано клопотання про долучення документів.

Ухвалою суду від 19.06.2024 року клопотання відповідача б/y від 19.06.2024 року - повернуто без розгляду.

Ухвалою суду від 19.06.2024 року яку занесло до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 17.07.2024 року о(б) 11:15 год. Також судом задоволено усне клопотання позивача про проведення наступного судового засідання в режимі відео конференції.

Присутній у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо позовних вимог, та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача надав усні заперечення, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог із підстав викладених у наданому до суду відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, заслухавши присутній у судовому засіданні представників сторін, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, останній відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04.07.2017 року № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

За змістом пункту 26 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 року №329-VIII, постачальник «останньої надії» це визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 року № 917-р позивача визначено постачальником «останньої надії» на ринку природного газу.

При цьому, постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором, а договір на постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним.

Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються Законом України "Про ринок природного газу", Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) № 2496 від 30.09.2015 року (далі - правила) врегульовано відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/ газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС).

Дія Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та Операторів ГРМ/ГТС.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 4-6 Розділу VI Правил постачання природного газу постачальник "останньої надії" здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати Типовому договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2501, який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів.

Відповідно до пункту 1 розділу VI Правил, договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» укладається у випадках, передбачених пунктом 3 розділу VI, з урахуванням вимог статей 205,633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом публічної оферти постачальника «останньої надії» та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.

При цьому, позивач зазначає, що договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним, та не потребує двостороннього підписання і вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

За договором постачання природного газу постачальник "останньої надії" зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Максимальна тривалість постачання природного газу постачальником "останньої надії" не може перевищувати шістдесят днів та у будь-якому випадку не має тривати довше ніж до кінця календарного місяця, наступного за тим місяцем, у якому почалося фактичне постачання природного газу споживачеві постачальником "останньої надії".

Вищевикладене за твердженнями позивача, свідчить про те, що між позивачем та відповідачем було укладено типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501.

Позивачем, зобов`язання взяті на себе за договором було виконано у повному обсязі та забезпечено з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи та за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті, безперервне постачання природного газу відповідачу в порядку та на умовах, передбачених договором.

При цьому, відповідач, в порушення умов договору, не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем природного газу згідно з умовами договору та не здійснив оплати вартості спожитого за договором природного газу, в результаті чого у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за спожитий природній газ за договором.

Як зазначає позивач, оскільки в інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56X01J (відповідач) був закріплений за постачальником «останньої надії» Товариство з обмеженою відповідальністю «ГК «Нафтогаз України» (ЕІС-код 56Х80В) (позивач) у т.ч. у період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 рік, а обсяг природного газу, використаний відповідачем у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника «останньої надії» Товариства з обмеженою відповідальністю «ГК «Нафтогаз України» (ЕІС-код 56Х80В), становить: з 01.01.2022 року по 31.01.2022 рік 8 395 436,70 м3; з 01.02.2022 року по 28.02.2022 рік 7 100 879,55 м3.

При цьому, факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника «останньої надії» та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника «останньої надії» підтверджується: листом оператора ГТС від 08.06.2022 року № ТОВВИХ-22-5944, інформацією (помісячно) щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС - кодом 56X01J, листом оператора ГТС від 29.03.2024 року № ТОВВИХ-24-4867, інформацією (поденно) щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС - кодом 56X01J, та довідкою про об`єми поставленого позивачем природного газу.

Позивачем було виконано у повному обсязі взяті на себе зобов`язання, відповідно до договору, та поставлено відповідачу природний газ.

Проте, відповідачем, не здійснено жодної оплати вартості спожитого газу, у зв`язку із чим, за розрахунком позивача, у відповідача наявна заборгованість за спожитий природній газ на загальну суму 649 230 746,67 грн.

Також, позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу № 119/4.3-6306.2022 від 19.05.2022 року про сплату заборгованості за спожитий газ непобутовим споживачем постачальнику «останньої надії» у сумі 649 230 746,67 грн. до 02.06.2022 року, проте вищевказана вимога відповідачем залишена без відповіді та задоволення, що стало причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Договір постачання природного газу об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків для забезпечення опалення та постачання гарячої води до квартир співвласників (крім нежитлових приміщень) укладається на весь обсяг споживання природного газу для таких потреб та не може встановлювати різні ціни в межах цього обсягу. Постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" може містити окремі умови для різних категорій споживачів. При цьому в межах кожної категорії споживачів договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04.07.2017 року № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України, та позивача визначено постачальником «останньої надії» на ринку природного газу.

Постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором, а договір на постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним.

У зв`язку із чим, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (позивач, постачальник) та Акціонерним товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» (відповідач, споживач) було укладено типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501.

При цьому, факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника «останньої надії» та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника «останньої надії» підтверджується: листом оператора ГТС від 08.06.2022 року № ТОВВИХ-22-5944, інформацією (помісячно) щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС - кодом 56X01J, листом оператора ГТС від 29.03.2024 року № ТОВВИХ-24-4867, інформацією (поденно) щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС - кодом 56X01J, та довідкою про об`єми поставленого позивачем природного газу.

З вищевикладеного слідує, що споживача з ЕІС-кодом 56X01J було закріплено у реєстрі споживачів постачальника останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х80В).

Відтак, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Харківміськгаз" (відповідач, споживач) було укладено Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії", відповідно до пункту 2.1 якого за цим договором постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

При цьому, відповідно до пункту 1 розділу VI Правил постачання договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" укладається у випадках, передбачених пунктом 3 цього розділу, з урахуванням вимог статей 205, 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу шляхом публічної оферти постачальника "останньої надії" та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника. Договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" не потребує двостороннього підписання. На письмове звернення споживача постачальник "останньої надії" зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня отримання такого письмового звернення надати споживачу підписаний уповноваженою особою постачальника примірник договору постачання природного газу. Договір постачання між постачальником "останньої надії" і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

З аналізу вищевикладеного слідує, що вказаний договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань відповідно до статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно з нормами статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 712 Цивільного кодексу України)

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом та вбачається із матеріалами справи, позивачем свої зобов`язання було виконано у повному обсязі, а відповідачем спожито природний газ за період, а саме: з 01.01.2022 року по 31.01.2022 рік 8 395 436,70 м3; з 01.02.2022 року по 28.02.2022 рік 7 100 879,55 м3, про що свідчить акт № 2149 приймання - передачі природного газу від 31.01.2022 року на суму 360 208 391,24 грн. та № 4192 приймання - передачі природного газу від 28.02.2022 року на суму 289 022 355,43 грн., рахунок на оплату (природний газ) № 6536 від 11.02.2022 року на суму 360 208 391,24 грн. та рахунок на оплату (природний газ) № 10129 від 12.03.2022 року на суму 289 022 355,43 грн.

Доказів постачання природного газу відповідачу у вказаний період іншим постачальником матеріали справи не містять, відповідачем відповідних доказів до суду також надано не було.

Пунктом 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з пунктом 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 статті 692 Цивільного кодексу України).

Пунктом 4.4. договору встановлено, що споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3. цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 599 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було направлено на адресу відповідача акт № 2149 приймання - передачі природного газу від 31.01.2022 року на суму 360 208 391,24 грн. та № 4192 приймання - передачі природного газу від 28.02.2022 року на суму 289 022 355,43 грн., рахунок на оплату (природний газ) № 6536 від 11.02.2022 року на суму 360 208 391,24 грн. та рахунок на оплату (природний газ) № 10129 від 12.03.2022 року на суму 289 022 355,43 грн.

Відповідно до пункту 4.3. договору, постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).

Споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (пункт 4.4. договору).

При цьому матеріали справи не містять, а відповідачем не було надано до суду доказів здійснення розрахунку із позивачем за спожитий природний газ за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року у загальному розмірі 649 230 746,67 грн.

Судом здійснено перевірку нарахованої позивачем суми боргу за поставлений відповідачу природний газ за загальний період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року, та встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу природний газ з 01.01.2022 року по 31.01.2022 рік 8 395 436,70 м3; з 01.02.2022 року по 28.02.2022 рік 7 100 879,55 м3 на загальну суму 649 230 746,67 грн., та встановлено, що сума боргу за вище значеними рахунками складає суму у розмірі 649 230 746,67 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог у цій частині, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 13986/24 від 29.05.2024 року) зазначає, що останній не визнає факт наявності між сторонами в період січеньлютий 2022 року договірних відносин в межах договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» та наявності будь-яких зобов`язань з оплати грошових коштів, перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» за вказаний період, як перед постачальником «останньої надії», оскільки згідно пункту 3 розділу VI Правил постачання природного газу, затверджений постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015 року, чітко передбачено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу споживачу (за умови відсутності відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта) та оператору газорозподільної системи (за умови відсутності заборгованості перед постачальником «останньої надії»).

Також зазначає, що Законом України «Про ринок природного газу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) в частині 2 статті 15 чітко передбачено, що - договір між постачальником "останньої надії" та споживачем не може бути укладений за наявності простроченої заборгованості у такого споживача перед таким постачальником "останньої надії", крім випадків, якщо таким споживачем є побутовий споживач, споживач, що є бюджетною установою відповідно до Бюджетного кодексу України, закладом охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо), закладом охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), споживач, що здійснює виробництво теплової енергії.

В той же час, позивач (як постачальник останньої надії) по відношенню до відповідача обліковує заборгованість за договором постачання природного газу постачальником «останньої надії» у розмірі 172 085 081,79грн., за період серпень - вересень 2022 року, справа № 922/1629/24, розглядається господарським судом Харківської області.

Вищевикладене на думку відповідача свідчить про те, що позивач, як постачальник «останньої надії», обліковує по відношенню до відповідача заборгованість за період січень - лютий 2022 року, на законодавчому рівні частина 2 статті 15 Закону України «Про ринок природного газу», виключено можливість існування договірних відносин в межах договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» між позивачем та відповідачем, за заявлений період до стягнення (червень липень 2022 року).

Також, на думку відповідача, твердження позивача про те, що укладений між сторонами публічний типовий договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, є хибними оскільки даний договір є нікчемним в силу закону та не може породжувати для сторін жодних правових наслідків, крім тих що пов`язані з його недійсністю.

У зв`язку із чим, позивач не міг укласти договір з відповідачем як постачальник «останньої надії», а тому не мав підстав і застосовувати ціну згідно ПКМ України від 30.15.2015 року № 809.

Також, відповідач заперечує, що позивач є постачальником останньої надії для відповідача протягом 2022 року, оскільки згідно пункту 6 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 року № 222, з 1 червня 2022 року та протягом дії воєнного стану, а також протягом шести місяців після його припинення або скасування ТОВ Газопостачальна компанія Нафтогаз України реалізує природний газ операторам газорозподільних систем у розмірі нормативних, понаднормованих втрат та виробничо-технологічних витрат, втрат, зумовлених воєнними діями та понесених у зв`язку із запобіганням/врегулюванням гуманітарних кризових ситуацій, на підставі договору купівлі-продажу природного газу за цінами та на умовах згідно з додатком 2.

При цьому, позивач звернувся до господарського суду з позовними заявами про стягнення заборгованості за природний газ з відповідача за 2022 рік, вказуючи, що останій є постачальником останньої надії для товариства протягом 2022 року, проте на переконання відповідача, дане твердження позивача не узгоджується з вимогами законодавства України, оскільки позивачем не доведено позовні вимоги ані в частині обсягів поставленого природного газу, а ні в частині суму заборгованості.

На переконання відповідача держава, приймаючи Закон № 1639-IX, виходила з розуміння неможливості підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити свої розрахунки і тим самим вчинила дії, спрямовані на врегулювання такої заборгованості, зокрема, шляхом проведення взаєморозрахунків за рахунок видатків державного бюджету, реструктуризації заборгованості за природний газ та послуги з його транспортування та списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуги з його транспортування, що в свою чергу свідчить про можливість врегулювання заборгованості цих підприємств саме у спірних відносинах та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу.

Відповідач зазначає, що постановою НКРЕКП від 16.11.2022 року № 1471 «Про включення АТ «Харківміськгаз» до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів господарювання» - АТ «Харківміськгаз» включене до вищевказаного реєстру. Тому на думку останнього, заборгованість у розмірі 649 230 746,67 грн. (що в позові вказана, як основна заборгованість) грн. АТ «Харківміськгаз» підпадає під врегулювання вищевказаного Закону та Постанови НКРЕКП.

Вищевикладене на думку відповідача свідчить про те, що якщо на законодавчому рівні прийнято рішення врегулювати взаємовідносини між учасниками ринку природного газу, якими є і АТ «Харківміськгаз», і ТОВ «ГК «Нафтогаз України», то підстав для стягнення цієї заборгованості в судовому порядку немає, бо діє спеціальний Закон.

У відповіді на відзив (вх. № 14195/24 від 31.05.2024 року) позивач зокрема зазначає, що в силу норм Закону та нормативно-правових актів, типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" між сторонами був укладений автоматично з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу, тобто з 01.01.2022 року.

Факт укладання Типового договору з 01.01.2022 року (включення позивача до реєстру споживачів відповідача, як постачальника «останньої надії», та віднесення газу, спожитого позивачем, до портфеля відповідача) підтверджується листами оператора ГТС від 08.06.2022 року № ТОВВИХ-22- 5944 та від 29.03.2024 року № ТОВВИХ-24-4867 з інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56X01J.

Щодо посилання відповідача на частину 2 статті15 Закону «Про ринок природного газу, зокрема зазначає, що період безперервного постачання природного газу та включення в Реєстр споживачів постачальника «останньої надії» обмежений строком може тривати до кінця календарного місяця, що настає за місяцем початку фактичного постачання природного газу, однак кількість таких періодів не обмежена, а отже і кількість Типових договір не обмежена.

Також, позивач зазначає, що положення Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» 29 липня 2022 року №2479-IX. Даним законом внесено зміні до Закону України «Про ринок природного газу», а саме: «2) у Законі України "Про ринок природного газу" (Відомості Верховної Ради України, № 27, статті 234 із наступними змінами): абзац третій частини другої статті 15 доповнити словами "та оператор газорозподільної системи";». Відповідно, абз. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про ринок природного газу» викладено в наступній редакції: «Договір між постачальником "останньої надії" та споживачем не може бути укладений за наявності простроченої заборгованості у такого споживача перед таким постачальником "останньої надії", крім випадків, якщо таким споживачем є побутовий споживач, споживач, що є бюджетною установою відповідно до Бюджетного кодексу України, закладом охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо), закладом охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), споживач, що здійснює виробництво теплової енергії, та оператор газорозподільної системи. Частину другу статті 15 доповнено абзацом третім згідно із Законом № 1850-IX від 02.11.2021; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2479-IX від 29.07.2022 року - зміни застосовуються виключно до правовідносин з 1 січня по 28 лютого 2022 року».

З вищевикладеного на думку позивача слідує, що Типовий договір, вважається укладеним 01.01.2022 року (у даній справі) та є правомірним.

Суд не приймає вищезазначені заперечення відповідача з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, та не спростовано відповідачем, позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату поставленого природного газу рахунок на оплату (природний газ) № 6536 від 11.02.2022 року на суму 360 208 391,24 грн. та рахунок на оплату (природний газ) № 10129 від 12.03.2022 року на суму 289 022 355,43 грн., та акт № 2149 приймання - передачі природного газу від 31.01.2022 року на суму 360 208 391,24 грн. та № 4192 приймання - передачі природного газу від 28.02.2022 року на суму 289 022 355,43 грн. на виконання вимог пункт у 4.4 договору засобами поштового зв`язку. Докази відправлення рахунків відповідачу з відміткою Укрпошти наявні у матеріалах справи.

Таким чином, укладений між сторонами публічний типовий договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, відповідачем не надано до суд доказів постачання природного газу відповідачу у вказаний період іншим постачальником, а тому спожиті об`єми природного газу автоматично включені оператором газотранспортної системи до портфеля постачальника "останньої надії" і доведенню іншим способом не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі №904/2867/22.

Також суд не приймає викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечення, а саме що оскільки позивач, як постачальник «останньої надії», обліковує по відношенню до відповідача заборгованість за період січень - лютий 2022 року, на законодавчому рівні частина 2 статті 15 Закону України «Про ринок природного газу», виключено можливість існування договірних відносин в межах договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» між позивачем та відповідачем, за заявлений період до стягнення (червень липень 2022 року), що на думку відповідача свідчить про те, що даний договір є нікчемним в силу закону та не може породжувати для сторін жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, оскільки як вбачається із матеріалів справи № 922/1629/24 предметом розгляду є заборгованість за період з січня 2022 року по лютий 2022 року, а не як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву червень липень 2022 року.

У зв`язку зі чим, безпідставним є посилання відповідача, що правочин про укладення якого зазначає позивач у позовній заяві та який став підставою для заявлення позовних вимог про стягнення грошових коштів за період червень липень 2022 року, є нікчемним в силу закону.

Щодо посилання відповідача на врахування положень Закону України від 14 липня 2021 року №1639-IX Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу, суд зазначає наступне.

Закон України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" (далі Закон № 1639) визначає процедуру врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу як заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) за природний газ та послуги з його транспортування шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості, а також списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість у разі її погашення.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" взаєморозрахунки - розрахунки з погашення заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу, які проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1639-ІХ визначено, що взаєморозрахунки в цілях погашення заборгованості та грошових зобов`язань, що визначені статтею 1 цього Закону, здійснюються за рахунок видатків державного бюджету для врегулювання, зокрема, обсягів перевищення фактичної вартості послуг з розподілу природного газу за даними звітності, поданої операторами газорозподільних систем до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (у тому числі до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики), над тарифною виручкою, передбаченою тарифами на розподіл

Взаєморозрахунки проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, у межах видатків спеціального фонду державного бюджету за цільовим призначенням та в обсягах, передбачених Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та/або Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", та/або Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", із застосуванням рахунків, відкритих у Державному казначействі України, згідно з договором про організацію взаєморозрахунків, який укладається між учасниками розрахунків на підставі документа, що підтверджує наявність в обліку учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору, та в обсязі, що не перевищує підтверджену учасниками заборгованість (частина 3 статті 4 вказаного Закону).

З аналізу вищевикладеного слідує, що на підставі Закону № 1639-ІХ для учасників процедури врегулювання заборгованості, здійснюється шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості.

Аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постановах від 23.04.2024 року у справі № 925/636/23, від 18.04.2023 року у справі № 911/3195/21.

Разом із цим, частина 7 статті 2 Закону «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» визначає, що взаєморозрахунки в цілях реалізації заходів, передбачених цією статтею, проводяться у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 року № 1179 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансового забезпечення заходів з врегулювання заборгованості, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", та проведення відповідних взаєморозрахунків» для проведення взаєморозрахунків їх учасники (крім одержувачів бюджетних коштів) в установленому законодавством порядку відкривають в органах Казначейства небюджетні рахунки. Одержувачі бюджетних коштів з цією ж метою відкривають в органах Казначейства бюджетні рахунки та подають Міненерго: 1) договір про організацію взаєморозрахунків; 2) копію акта (актів) звіряння заборгованості та/або грошових зобов`язань, складеного (складених) за формою згідно з додатком 3 із зазначенням суми заборгованості та/або грошових зобов`язань (без урахування розміру зобов`язань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість та/або грошові зобов`язання) станом на дату підписання договору про організацію взаєморозрахунків; 3) копії рішень НКРЕКП про затвердження розрахунків/обсягів перевищення, визначених частиною другою статті 4 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу".

З вищевикладеного слідує, що обсяг заборгованості учасника взаєморозрахунків, що зазначається у договорі взаєморозрахунків встановлюється рішенням НКРЕКП (на підставі висновку суб`єкта аудиторської діяльності) та актом звіряння заборгованості, складеного із зазначенням суми заборгованості станом на дату підписання договору про організацію взаєморозрахунків.

При цьому, відповідно до положень статті 5 Закону № 1639-ІХ реструктуризація заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється після проведення розрахунків, передбачених статтею 4 цього Закону, шляхом розстрочення на три календарних місяці рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

Типовий договір про реструктуризацію заборгованості з оплати природного газу та послуги з його транспортування затверджується Кабінетом Міністрів України.

Кожна із сторін зобов`язана укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

З аналізу вищевикладеного слідує, що для застосування процедури врегулювання заборгованості згідно з положеннями Закону № 1639-ІХ має вчинятися юридично значима дія.

Отже, Законом № 1639-ІХ не передбачено припинення зобов`язання щодо суми основного боргу за поставлений газ, а лише визначено певну процедуру (заходи), яка надає можливість в майбутньому врегулювати заборгованість у спосіб, визначений законом.

Тобто у даному випадку повинна бути вчинена юридично значима дія щодо фактичного погашення суми основного боргу за поставлений природний газ, зокрема, укладено договір про організацію взаєморозрахунків між учасниками спору та/або договір про реструктуризацію заборгованості з оплати природного газу та послуги з його транспортування тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2024 року у справі № 916/2168/22.

З наявних у матеріалах справи документів, судом встановлено, що відсутні будь-які докази щодо вчинення суб`єктами ринку природного газу, у тому числі і сторонами договору, юридично значимих дій, а саме укладення договору про організацію взаєморозрахунків або договору про реструктуризацію заборгованості тощо, у зв`язку із чим, необґрунтованим та безпідставним є посилання відповідача на те. що заборгованість у розмірі 649 230 746,67 грн. підпадає під врегулювання вищевказаного Закону та Постанови НКРЕКП, що на думку відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Будь-яких інших доказів у підтвердження викладених у відзиві обставин у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, відповідачем у визначені строки, до суду надано не було.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74, статті 76, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З аналізу вищевикладеного слідує, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В той же час, доказів на підтвердження повної оплати поставленого у період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року природного газу на суму 649 230 746,67 грн. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував, у зв`язку із чим, позовні вимоги у цій частин є обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення із відповідача пеню у сумі 120 450 187,28 грн.; 3 % річних у розмірі 38 262 044,87 грн., та інфляційні втрати у розмірі 179 674 343,55 грн. відповідно до наданого розрахунку.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 3 % річних у розмірі 38 262 044,87 грн. нарахованих:

- на зобов`язання січня 2022 року суму боргу 360 208 391,24 грн. за період з 01.03.2022 року по 29.02.2024 року;

- на зобов`язання лютого 2022 року суму боргу 289 022 355,43 грн. за період з 01.03.2022 року по 29.02.2024 року

та інфляційні втрати у розмірі 179 674 343,55 грн. нарахованих:

- на зобов`язання січня 2022 року суму боргу 360 208 391,24 грн. за період з 01.04.2022 року по 29.02.2024 року;

- на зобов`язання лютого 2022 року суму боргу 289 022 355,43 грн. за період з 01.04.2022 року по 29.02.2024 року відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3 % річних у розмірі 38 262 044,87 грн., нарахованих на зобов`язання січня 2022 року суму боргу 360 208 391,24 грн. за період з 01.03.2022 року по 29.02.2024 року, та на зобов`язання лютого 2022 року суму боргу 289 022 355,43 грн. за період з 01.03.2022 року по 29.02.2024 року відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог у онлайн системі ЛігаЗакон, та встановив, що при такі нарахування здійснено арифметично вірно та вони підлягають до задоволення.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу інфляційних втрат у розмірі 179 674 343,55 грн., нарахованих на зобов`язання січня 2022 року суму боргу 360 208 391,24 грн. за період з 01.04.2022 року по 29.02.2024 року, та на зобов`язання лютого 2022 року суму боргу 289 022 355,43 грн. за період з 01.04.2022 року по 29.02.2024 року відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог у онлайн системі ЛігаЗакон, та встановив, що при такі нарахування здійснено арифметично не вірно.

Судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат, у онлайн системі ЛігаЗакон, та встановив, що до задоволення підлягає сума у розмірі 179 674 343,53 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 0,02 грн. відмовити.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованої позивачем пені у сумі у сумі 120 450 187,28 грн. нарахованих:

- на зобов`язання січня 2022 року суму боргу 360 208 391,24 грн. за період з 01.03.2022 року по 31.08.2022 року;

- на зобов`язання лютого 2022 року суму боргу 289 022 355,43 грн. за період з 01.03.2022 року по 30.09.2022 року відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (пункт 4.5. договору).

Судом здійснено перевірку нарахованої позивачем відповідачу пеню у сумі у сумі 120 450 187,28 грн. нарахованих на зобов`язання січня 2022 року суму боргу 360 208 391,24 грн. за період з 01.03.2022 року по 31.08.2022 року, та на зобов`язання лютого 2022 року суму боргу 289 022 355,43 грн. за період з 01.03.2022 року по 30.09.2022 року, відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог, в онлайн системі ЛігаЗакон, та встановив, що такі нарахування здійснено не вірно.

Судом здійснено власний розрахунок пені, у онлайн системі ЛігаЗакон, та встановив, що до задоволення підлягає сума у розмірі 120 450 187,25 грн.,

В частині стягнення пені у сумі 0,03 грн. відмовити.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При цьому, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, заперечень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень, заперечень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме про стягнення із відповідача суми основного боргу у розмірі 649 230 746,67 грн., пеню у сумі 120 450 187,25 грн., 3 % проценти річних у розмірі 38 262 044,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 179 674 343,53 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 0,02 грн., та пені у сумі 0,03 грн. відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 847 840,00 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями73, 74, 86, 123, 126, 129, 183, 236 - 238, 240 - 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківміськгаз" (61004, м. Харків, вул. Москалівська, буд. 57/59, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, )

стягнення заборгованості у загальній сумі 987 617 322,32 грн., у тому числі:

- основний борг у сумі 649 230 746,67 грн.;

- пеня у сумі 120 450 187,25 грн.,

3 % проценти річних у розмірі 38 262 044,87 грн.;

інфляційні втрати у розмірі 179 674 343,53 грн.

та судовий збір у розмірі 847 840,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 0,02 грн., та пені у сумі 0,03 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, );

відповідач: Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Харківміськгаз" (61004, м. Харків, вул. Москалівська, буд. 57/59, ).

Повне рішення складено "29" липня 2024 р.

Суддя О.О. Ємельянова