СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Харків Справа № 922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.,

представників:

від позивача - Третьякова Н.Ю. (у режимі відеоконференції);

від позивача - Петренко О.В.;

від позивача - Дукер Л.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.1209Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 (суддя Прохоров С.А., повний текст складено 19.04.2024) у справі №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20)

за позовом Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

у межах справи про банкрутство Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва"

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва" (далі - ТК ТОВ фірма "Харків - Москва"), звернувся до суду з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф" (далі - ТОВ "Фокс-Лайф"), про визнання недійсним договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019, який був укладений у м.Дніпро між ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" в особі директора ОСОБА_1 з однієї сторони та ТОВ "Фокс-Лайф" в особі директора ОСОБА_2 з моменту його укладення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ніяких взаємовідносин між ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" та ТОВ "Фокс-Лайф" ніколи не існувало, ніяких договорів між ними не укладалося, ніякі роботи/послуги не надавалися. Враховуючи текст договору, суб`єктів його укладення та підписання, відсутність наслідків його укладення та очевидну суперечність договору з нормами чинного законодавства, враховуючи кінцеву мету укладання такого договору - створення штучної заборгованості з метою порушення справи про банкрутство ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" та завдання значної шкоди означеному підприємству, а не настання реальних наслідків господарської діяльності - отримання прибутку, позивач вважає договір таким, що підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) у позові відмовлено повністю.

В основу рішення покладено висновки суду про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. За висновками суду, матеріали справи свідчать про неукладеність спірного договору.

Не погодившись із означеним рішенням, ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з якою просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене без належного встановлення всіх обставин справи, без надання належної оцінки підставам, заявленим позивачем, з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає наступне:

- судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивача на підтвердження факту фіктивності правочину: у даних первинного бухгалтерського обліку сторін відсутні будь-які відомості щодо договору; орендодавцем - ТОВ «Фокс-Лайф» не складалася та не направлялася на адресу позивача податкова накладна; договір та фіктивна заборгованість за ним використана виключно для порушення провадження у справі про банкрутство ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» (справа №922/1173/20); в учасників правочину відсутні наміри створити законні юридичні наслідки; об`єкт оренди взагалі не існував на момент укладання правочину, як завершений об`єкт будівництва;

- Господарський суд Харківської області залишив поза увагою, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства в частині зазначення істотних умов договору, а саме в оспорюваному договорі не вказано склад і вартість об`єкту оренди, індексацію орендної плати та порядок повернення орендованого майна;

- безпідставним є відхилення посилань позивача на наявність Наказу Міністерства юстиції України №4080/5 від 19.12.2019 та Висновок Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного реєстратора від 28.11.2019. Помилковими є посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.04.2018 у справі №904/5857/17 через відсутність подібності правовідносин. Рішення про зміну керівників підприємства позивача, які скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.12.2019, є такими, що не породжують жодних правових наслідків для позивача з моменту їх винесення. Тому фіктивні керівники підприємства - ОСОБА_1, ОСОБА_3 , записи про яких були виключені з реєстру на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.12.2019, ніколи не набували статусу належних керівників підприємства позивача, ніколи не мали повноважень на укладення будь-яких правочинів від імені підприємства позивача;

- позивач не має права та передбаченої законом можливості змусити відповідача подати позов проти себе про стягнення заборгованості за спірним договором або звернутись із кредиторськими вимогами, щоб використати запропонований судом спосіб захисту.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 апеляційну скаргу позивача залишено без руху з метою усунення скаржником допущених при поданні апеляційної скарги недоліків.

Після отримання через підсистему «Електронний суд» від позивача заяви про усунення недоліків (вх.7187 від 23.05.2024) ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2024, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) та призначено розгляд означеної апеляційної скарги на 23.07.2024 об 11:30год.

Від ТОВ "Фокс-Лайф" отримано відзив на апеляційну скаргу (вх.8198 від 18.06.2024; сформовано в підсистемі «Електронний суд» 17.06.2024, тобто у межах визначеного судом строку), за змістом якого відповідач просить апеляційну скаргу ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) - залишити без змін.

За коротким змістом відзиву відповідач зауважує на наступному:

- наявність описки в назві підприємства позивача, при наявності обов`язкових реквізитів (коду ЄДРПОУ), що дозволяють беззаперечно ідентифікувати сторону, не може тлумачитися в якості підстави для недійсності правочину. Дані щодо місцезнаходження ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» відображені сторонами виходячи з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент укладення правочину;

- Наказ Міністерства юстиції України №4080/5 від 19.12.2019 та Висновок Комісії з питань розгляду скарги на дії державних реєстраторів при Міністерстві юстиції України від 28.11.2019 не є доказами на підтвердження відсутності повноважень у ОСОБА_1 на підписання від імені ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» договору №11/19 від 01.11.2019. Директор ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» втратив повноваження починаючи від дати наказу - 19.12.2019. Наказ Міністерства юстиції України не є рішенням, яке встановлює законність перебування особи на посаді директора. Міністерством юстиції України прийнято рішення в частині скасування реєстраційних дій, а не дій, пов`язаних із призначенням та/або звільненням директора, а також визнанням правочинів, які були укладені директором, недійсними;

- посилання позивача на неналежне оформлення первинних документів є безпідставним, оскільки ТОВ «Фокс-Лайф» не є платником ПДВ і не має обов`язку щодо складання та реєстрації податкових накладних;

- здійснюючи посилання на наявність рейдерських захоплень ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» не надає будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин;

- доводи апелянта про те, що об`єкт оренди не існував на момент укладання правочину, як завершений об`єкт будівництва, не були предметом судової оцінки під час провадження в Господарському суді Харківської області. ТОВ «Фокс-Лайф» у 2016 році здійснило реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, в межах якого було здійснено передачу в оренду приміщення. Проведення державної реєстрації на об`єкт нерухомості здійснюється виключно по відношенню до об`єкта, який введено в експлуатацію.

ОСОБА_1 правом, наданим ст.263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 ГПК України).

У судове засідання 23.07.2024 з`явилися представники позивача.

ОСОБА_1 явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, про наявність поважних причин неявки суд завчасно не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення ухвали від 27.05.2024 в електронній формі до електронного кабінету. Довідка про доставку електронного листа долучена до матеріалів справи.

ТОВ "Фокс-Лайф" явку повноважного представника в судове засідання не забезпечило. Через підсистему «Електронний суд» від відповідача отримано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (вх.9687 від 23.07.2024), мотивоване тим, що директор підприємства - ОСОБА_2 не зможе приймати участь у судовому засіданні через відсутність світла, а направити іншого представника відповідача в судове засідання немає можливості через загрозу життю внаслідок постійних обстрілів міста Харкова у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України.

Представники позивача проти задоволення означеного клопотання відповідача заперечили.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія враховує, що явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою. Позиція відповідача викладена безпосередньо у відзиві на апеляційну скаргу. Щодо посилань відповідача на те, що директор підприємства - ОСОБА_2 не зможе приймати участь у судовому засіданні через відсутність світла, судова колегія звертає увагу, що клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідачем до суду не подавалося, а клопотання про відкладення розгляду справи не містить доказів на підтвердження доводів відповідача про відсутність світла у директора підприємства станом на час судового засідання (графіків відключення, довідок, тощо).

Клопотання надійшло до суду о 10 годині 26 хвилин. Судове засідання призначене на 12годину 00 хвилин.

Відповідач був завчасно (понад півтора місяця) повідомлений про дату, час та місце судового засідання та не був позбавлений можливості забезпечити участь іншого повноважного представника окрім директора підприємства у судовому засіданні, зокрема, у режимі відеоконференції за допомогою необхідних технічних засобів та організаційних заходів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання ТОВ "Фокс-Лайф" про відкладення (перенесення) розгляду справи.

У судовому засіданні 23.07.2024 представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як убачається з умов договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019 (далі - договір оренди) ТОВ «Фокс-Лайф» (орендодавець) зобов`язується передати ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» (орендар) у строкове платне користування приміщення, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі (приміщення), та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату (п.1.1 договору оренди).

Відповідно до п.1.2 договору оренди адреса приміщення, що орендується: Україна, м.Дніпро, вул.Космічна, буд.9Б.

Згідно з п.1.3 договору оренди приміщення, що орендується є нежитловим на шостому поверсі-поверх вільної забудови №18-832,0 кв.м; сходова клітина №19-17,1 кв.м, що розташоване за адресою: м.Дніпро, вул.Космічна, буд.9-Б, складає частку 16/100 у загальному майновому комплексі.

Стан приміщення, що орендується, на момент передавання в оренду: придатне для використання у відповідності до мети оренди, визначеної у п.2.1 договору; належить орендодавцеві на праві приватної власності, що підтверджується договором про припинення зобов`язання передаванням відступного №3870 від 17.09.2016 (п.1.4 договору оренди).

Відповідно до п.2.1 договору оренди приміщення, що орендується, надається орендарю для організації виробництва ікри та складування готової продукції.

Пунктом 4.1 договору погоджено, що строк оренди приміщення складає 12 місяців з моменту приймання приміщення , що орендується за актом приймання-передачі.

За умовами п.5.1 договору оренди розмір місячної орендної плати складає 100 000,00 грн. на місяць.

Договір оренди підписаний з боку ТОВ «Фокс-Лайф» директором ОСОБА_2 , з боку ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» - директором ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять акт прийому-передачі нерухомого майна в оренду відповідно до договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019 за підписами з боку ТОВ «Фокс-Лайф» директора ОСОБА_2 , з боку ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» - директора ОСОБА_1 .

Судова колегія враховує наступне.

Сутність розглядуваних позовних вимог полягає у визнанні недійсним договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України.

Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину; недотримання форми; невідповідність суб`єктного складу; невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1). Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч.2). Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч.3).

Зазначаючи в якості підстав визнання недійсним договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019 норми ст.ст.203, 215, 234 ЦК України позивач посилається на те, що означений правочин вчинено з боку ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" не уповноваженою особою та без наміру сторін створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Обґрунтовуючи відсутність у ОСОБА_1 повноважень на укладення договору, позивач зазначає, що вказана особа була незаконним директором ТК ТОВ фірма "Харків-Москва", що підтверджується Наказом Міністерства юстиції України №4080/5 від 19.12.2019 та Висновком Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 28.11.2019, яким скасовано незаконні реєстраційні дії, у тому числі щодо зміни директора ТК ТОВ фірма "Харків-Москва".

Господарський суд Харківської області відхилив означені посилання позивача та зазначив, що до того часу, поки будь-яка особа не спростувала в законному порядку відомості, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), і зміни на підставі такого спростування не були внесені до ЄДР, доти записи в ЄДР вважаються істинними. Крім того місцевий господарський суд зазначив, що Міністерство юстиції України та Центральна колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції не наділені повноваженнями щодо призначення та звільнення керівника господарського товариства, зокрема, керівника позивача, а докази наявності можливого існування спору з приводу керівника боржника та докази його вирішення у встановленому законом порядку відсутні; будь-яких доказів щодо звернення до суду з приводу незаконності рішень щодо призначення керівників позивача не надано та про їх наявність не зазначено.

Згідно з п.13 ч.2 ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в ЄДР містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Частиною 1 ст.10 означеного Закону передбачено: якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до ЄДР, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. В контексті незаконного директора такі відомості не є достовірними з моменту скасування запису в ЄДР.

Як зазначено судом першої інстанції, з аналізу означених приписів законодавства вбачається, що витяг з ЄДР є належним доказом на підтвердження повноважень керівника та представників.

Водночас, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає за необхідне звернути увагу на те, що реєстраційні дії в ЄДР, у тому числі пов`язані із реєстрацією змін відомостей про керівника ТК ТОВ фірма «Харків-Москва»: внесення запису про керівника підприємства ОСОБА_1 замість первинного запису про його керівника ОСОБА_4, були скасовані Наказом Міністерства юстиції України №4080/5 від 19.12.2019, як такі, що не відповідають вимогам законодавства України, тобто запис в ЕДР про нового керівника ОСОБА_1 є незаконною.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з позицією позивача про те, що рішення про державну реєстрацію прав, у розглядуваному випадку про зміну керівника ТК ТОВ фірма «Харків-Москва», яке скасоване на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.12.2019, є таким, що не породжує жодних правових наслідків для позивача з моменту їх винесення. Тому керівник підприємства позивача - ОСОБА_1 , запис про якого був виключений з реєстру на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.12.2019, ніколи не набував статусу належного керівника підприємства позивача і не мав повноважень на укладення договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019 від імені підприємства позивача. Означеним спростовуються твердження відповідача про належність особи підписанта - ОСОБА_1 станом на момент такого підписання.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Відповідно до п.п.4, 8 ч.2 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" до повноважень Міністерства юстиції у сфері державної реєстрації належить: контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації, у тому числі шляхом постійного моніторингу реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі відповідно до цього Закону та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом; розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом.

Згідно з п.14 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015, за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Усупереч висновкам суду першої інстанції та твердженням відповідача, Міністерство юстиції України не приймало рішення щодо призначення та/або звільнення керівника господарського товариства (керівника позивача), щодо визнання правочинів недійсними, проте відповідно до наданих законом повноважень надало оцінку діяльності суб`єкта проведення реєстраційних дій під час проведення реєстраційних дій, встановило порушення під час проведення реєстраційних дій та прийняло рішення у формі Наказу про скасування реєстраційного запису про ОСОБА_1 як про керівника підприємства позивача. Наказ Міністерства юстиції України є чинним, ОСОБА_1 не оскаржив рішення Міністерства юстиції України у формі наказу щодо скасування запису про нього як про керівника за результатами розгляду скарги.

Як уже зазначалося вище за текстом постанови, іншою підставою недійсності договору позивач зазначає його фіктивність, оскільки договір укладено сторонами без наміру створити правові наслідки, обумовлені цим договором.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, передбачених цим правочином.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивач посилаючись на фіктивність правочину, зазначає про відсутність документів, які б підтверджували реальність господарської операції; про те, що вказана господарська операція не призвела до зміни в структурі активів платників податків; про те, що метою даної господарської операції є завдання шкоди товариству - звернення до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство.

Господарський суд Харківської області відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували фіктивність спірного правочину - договору оренди з огляду на те, що надані позивачем докази не доводять умислу всіх сторін правочину на укладення саме фіктивного договору, при існуванні інших цілей, ніж ті, які передбачені договором оренди. Судом першої інстанції також не прийнято до уваги посилання позивача на наявність умислу фізичних осіб, що підписали вказаний договір, з огляду на відсутність доведеності позивачем вказаного факту належними доказами, та з огляду на те, що вказані фізичні особи не є сторонами спірного договору оренди.

Судова колегія акцентує увагу на тому, що а ні позивачем, а ні відповідачем не надано до матеріалів справи жодних доказів наявності господарської діяльності за спірним договором. Зокрема, матеріали справи не містять доказів сплати позивачем грошових коштів на виконання вказаного договору, як і не містять доказів відображення спірного договору в бухгалтерській та податковій звітності.

У силу приписів ч.ч.1, 2 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.79 ГПК України наявність обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч.1). Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідною, ніж протилежний.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що подані позивачем докази у контексті дослідження наявності чи відсутності правовідносин між сторонами є більш вірогідними та вагомими для встановлення існування цих обставин.

Сторонами оспорюваного договору, разом з іншим, не надано суду жодного належного та допустимого у контексті норм ГПК України доказу на підтвердження того, що спірний договір був спрямований на реалізацію правових наслідків, а саме - надання приміщення в оренду. Сам лише акт прийому-передачі нерухомого майна в оренду таким доказом не є.

При цьому судова колегія відхиляє посилання відповідача на визнання заборгованості за договором керівником ТК ТОВ фірма "Харків-Москва".

Як убачається з матеріалів справи, відповідь на претензію ТОВ «Фокс-Лайф» датована 20.12.2019 та підписана ОСОБА_1 , як директором позивача. Водночас, як зазначалося вище за текстом постанови, 19.12.2019 наказом Міністерства юстиції України було скасовано реєстраційні дії в ЄДР, у тому числі щодо відомостей про керівника ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" ОСОБА_1 , як незаконного запису.

Слід звернути увагу, що укладення оспорюваного договору, звернення з претензією та відповіді на претензію були вчинені сторонами під час незаконного усунення його керівника (аналогічний висновок зроблено також у справі № 904/1596/20 Центральним апеляційним господарським судом у постанові від13.09.2021, що набрала законної сили).

За наведених обставин судова колегія дійшла висновку, що сторони, укладаючи договір оренди, діяли недобросовісно, а оспорюваний договір був спрямований на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, а саме створення штучної заборгованості перед відповідачем, а не на настання реальних наслідків вчиненої господарської операції.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 звертає увагу на те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Подібна правова позиція викладена у постанові.

Аналіз статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Подібна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Отже, правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Матеріали справи №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) свідчать про те, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, укладення оспорюваного правочину здійснено учасниками без наміру його реального виконання. З огляду на викладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність ознак фіктивності правочину.

Наведені вище обставини у сукупності, за висновками судової колегії, свідчать про наявність правових підстав для визнання договору оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019 недійсним.

У свою чергу, посилання апелянта на неповне зазначення у договорі оренди найменування підприємства позивача та невірне зазначення адреси підприємства позивача, як і посилання на відсутність, на його думку, у спірному договорі істотних умов договору, а саме не зазначення складу і вартості об`єкту оренди, індексації орендної плати та порядку повернення орендованого майна не є відповідно до вимог чинного законодавства підставами, з якими закон пов`язує можливість визнання договору недійсним.

Господарський суд Харківської області, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТК ТОВ фірма «Харків-Москва», з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, дійшов висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. При цьому місцевий господарський суд зазначив, що договір оренди №11/19 від 01.11.2019 є неукладеним, відтак не може бути визнаний недійсним, а ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» має право посилатися на неукладеність спірного договору при розгляді вимог відповідача до позивача (при розгляді відповідних кредиторських вимог за спірним договором оренди).

Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що підтвердженням неукладеності договору є «відсутність по спірному договору господарської діяльності між позивачем і відповідачем». Вказаний висновок не є обґрунтованим, адже відсутність будь-якої господарської діяльності можлива і за укладеним договором.

Підписання спірного договору не уповноваженою особою також не є доказом неукладеності договору.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, на які обґрунтовано послався суд першої інстанції, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Подібна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20.

Східний апеляційний господарський суд також враховує, що, якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії.

Тобто, суд на підставі аналізу матеріалів позовної заяви та наданих позивачем пояснень (письмових та усних) має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач за результатами розгляду справи, тобто має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію (а не тлумачити їх лише буквально).

За змістом апеляційної скарги ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» наголошує на тому, що враховуючи відсутність на момент вирішення справи №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) спору щодо розгляду відповідних кредиторських вимог за спірним договором оренди та вже наявну практику використання заборгованості за спірним правочином з метою порушення провадження у справі про банкрутство ТК ТОВ фірма «Харків-Москва», що може відбутись у майбутньому, позивачем обрано вірний спосіб захисту.

Суд апеляційної інстанції враховує, що в силу приписів ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена у ст.204 ЦК України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Всупереч твердженням Господарського суду Харківської області, ініціювання спору про недійсність договору у розглядуваному випадку є ефективним способом захисту, спрямованим на звільнення ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» від виконання зобов`язань за договором оренди (та, відповідно, від відповідальності за їх невиконання) та на убезпечення ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» від можливих позовів/заяв у справі про банкрутство з боку ТОВ «Фокс-Лайф».

Відтак, висновок суду першої інстанції про обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту та, як наслідок, про відмову в задоволенні позовних вимог є безпідставним.

При цьому Східний апеляційний господарський суд зауважує на помилковості посилань суду першої інстанції на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, як на таку, що не є релевантною до справи, яка розглядається

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала свої висновки щодо подібності правовідносин, зазначивши наступне.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Подібність правовідносин може мати місце не лише у разі тотожності (аналогічності), тобто ідентичності (однаковості) суб`єктного, об`єктного і змістовного критеріїв, але й також у разі їх схожості, що визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі №145/2047/16-ц предметом розгляду був позов фізичної особи, як власника земельних ділянок, до селянського фермерського господарства, як користувача земельних ділянок, про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При цьому в межах означеної справи на підставі результатів проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи у примірниках договорів оренди земельних ділянок виконані не власником земельної ділянки, а іншою особою.

Відтак, суди у справі№145/2047/16-ц встановили обставини, що позивач не підписував спірний договір, хоча і був зазначений в ньому як сторона цього договору. Враховуючи, що позивач наполягав на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Отже, за висновками судової колегії, відсутня подібність правовідносин у розглядуваній справі та у справі №145/2047/16-ц, на висновки Великої Палати Верховного Суду в якій посилається Господарський суд Харківської області. У справі №145/2047/16-ц питання про фіктивність правочину відповідно до ст. 234 ЦК України не вирішувалось, предмет оренди знаходився у фактичному володінні оредаря. Натомість, у розглядуваній справі приміщення, зазначене в договорі оренди, не знаходилося у фактичному користуванні позивача, дійсний керівник був усунутий від підписання договору оренди та в цей спірний період запис в ЄДР про нього була відсутня, натомість керівником було зазначено іншу особу. Предметом оренди особа зазначена орендарем фактично не користувалась, будь-які господарські правовідносини між сторонами стосовно спірного договору відсутні.

Судова колегія зауважує на тому, що у розглядуваній справі відсутній інший ефективний спосіб захисту, аніж визнання недійсним договору оренди приміщення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладені вище за текстом постанови висновки Східного апеляційного господарського суду, апеляційна скарга ТК ТОВ фірма "Харків-Москва" підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

За змістом ст.129 ГПК України такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок відповідача витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.04.2024 у справі №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2000/20) скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди приміщення №11/19 від 01.11.2019, який укладений між Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" в особі директора ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф" в особі директора ОСОБА_2 з моменту його укладення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф" (49000, Дніпропетровська обл., м.Дніпро, пр-т Богдана Хмельницького, буд.147Ж, оф.105; ) на користь Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" (63030, Харківська область, Валківський район, село Шарівка; ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 102,00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 522,40 грн.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження визначені ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.07.2024.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка