ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.07.2024 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1151/23
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області

до відповідача: Надвірнянської районної ради

про витребування з незаконного володіння майна - приміщення котельні і ГРП

за участю:

від позивача: Грицків Марія Іванівна,

від відповідача: Гуменюк Богдан Степанович,

за участю спеціаліста з питань технічної інвентаризації ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації": Ганкевич Ярослава Львівна

встановив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області до Надвірнянської районної ради Надвірнянської районної ради про витребування з незаконного володіння майна - приміщення котельні і ГРП.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

21.12.2023 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 22.01.2024.

09.01.2024 відповідач через систему "Електронний суд" подав відзив на позов вх.№464/24 та заяву про застосування строку позовної давності вх.№505/24, які суд прийняв до розгляду.

12.01.2024 представник позивача через систему "Електронний суд" подав відповідь на відзив вх.№712/24, яку суд прийняв до розгляду.

Підготовче засідання 22.01.2024 суд відклав на 19.02.2024 та задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів.

29.01.2024 позивач на виконання вимог ухвали суду від 22.01.2024 подав заяву про долучення до матеріалів справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.07.2014 вх.№1559/24.

В судове засідання 19.02.2024 представник відповідача не з"явився, натомість через систему "Електронний суд" подав заяву про проведення підготовчого засідання без його участі вх.№2736/24.

19.02.2024 суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті в судовому засіданні 13.03.2024.

13.03.2024 суд постановив повернутися до стадії підготовчого засідання у зв"язку із необхідністю отримати документальні докази та встановити факт того, що спірні об"єкти є одними і тими ж самими та призначив розгляд справи на 15.04.2024.

12.04.2024 від позивача надійшла заява вх.№3393/24 про зміну предмету позову, яку суд задовольнив та продовжив розгляд справи з предметом позову: про витребування у Надвірнянської районної ради майна з незаконного володіння - приміщення котельні площею 137,0кв.м. і ГРП площею 13,3 кв.м., вул.Шептицького,32а (колишня вул.Ковпака,32а) у селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Також, 12.04.2023 подав клопотання про долучення доказів вх.№6316/24, які суд прийняв до розгляду.

Призначене судове засідання на 15.04.2024 суд відклав на 27.05.2024 у зв"язку із перебуванням у відпустці представника позивача та хворобою представника відповідача.

27.05.2024 представники сторін не з"явилися, тому суд відклав засідання на 12.06.2024.

29.05.2024 від позивача надійшло клопотання про виклик у судове засідання представника ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації", яке суд задовольнив.

12.06.2024 суд постановив закрити підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 01.07.2024, яке відклав на 16.07.2024 у зв"язку із тимчасовою непрацездатністю представника відповідача.

У судовому засіданні 16.07.2024 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані, тим що відповідно до Свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 06.07.2007 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 №17678875 у складі єдиного майнового комплексу Делятинського психоневрологічного інтернату є котельня (літера -Ю) площею 137, 0 кв.м. та ГРП (літера Ю-1) площею 13,3 кв.м., що знадились на вул.Ковпака,32 у селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області. Вказані об"єкти нерухомого майна перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області, в особі Івано-Франківської обласної ради.

Однак 03.05.2023 позивач в результаті обстеження нерухомого майна (Акт обстеження), яке належить йому на праві спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області та знаходиться на вул. А.Шептицького,32 (колишня Ковпака,32) у селищі Делятин Надвірнянського району, з"ясував, що 28.11.2008 Надвірнянська районна рада прийняла рішення №414-16/2008 про визнання права власності на будівлі, що знаходяться на балансі КП "Теплокомуненерго" Надвірнянської районної ради. Відповідно до п.1.якого та п.6. додатку до нього Надвірнянська районна рада визнала за собою право власності на будівлю котельні, що знаходилась на вул.Ковпака,32 у селищі Делятин.

Позивач вважає вказане рішення незаконним та таким, що не може бути підставою для реєстрації права власності на частину приміщень, які належать до цілісного майнового комплексу Делятинського психоневрологічного інтернату.

Зазначив, що відповідач незаконним шляхом заволодів спірним майном, в добровільному порядку відмовляється його повернути законному власнику, яким є позивач, а тому змушений звернутися до суду про витребування такого майна.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що про порушення свого права дізнався 03.05.2023 під час обстеження нерухомого майна Делятинського психоневрологічного інтернату (Акт обстеження від 03.05.2023), а тому строк на звернення з позовом у цій справі не пропустив.

Просив суд позов задоволити.

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги заперечив. Зазначив, що в порушення вимог ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 ГПК України позивач у справі не надав суду належних та допустимих доказів про те, що приміщення котельні площею 164,7 м.кв. та ГРП площею 18,8 м.кв. які знаходяться по вул. Шептицього 32а, що в смт. Делятин належать йому на праві власності. Натомість надав суду свідоцтво про право власності в якому серед іншого нерухомого майна наявна котельня "Ю" площею 137,0 м.кв. та ГРП "Ю" площею 13,3 м.кв. які знаходяться за адресою вул. Шептицього 32а, що в смт. Делятин . Звернув увагу суду на той факт, що площі обох об`єктів нерухомості, які належать на праві власності позивачу відрізняються від площ об`єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу.

Вказав, що Надвірнянська районна рада 25.01.1996 стала засновником Комунального міжрайонного підприємства "Надвірнатеплокомуненерго" із часткою в статутному капіталі в розмірі 1435468,67 грн. Дана інформація є загальнодоступною в мережі інтернет за посиланням https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/personresult.

Як засновник комунального підприємства Надвірнянська районна рада передала на баланс КП "Надвірнателокомуенерго" і нерухоме майно перелік якого зазначений в рішенні від 28.11.2008 р. №414-16/2008 р.

Оскільки власником зазначеного в рішенні майна була Надвірнянська районна рада, то для впорядкування документів про право власності 28.11.2008 прийняла рішення №414-16/2008 про визнання права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста району в особі ради на будівлі, що знаходяться на балансі КП "Надвірнатеплокомуненерго".

Згідно з постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2010 р. КП "Надвірнатеплокомуненерго" визнане банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Відповідно до ухвали цього ж суду від 14.10.2010 року, суд затвердив звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута - міжрайонного підприємства "Надвірнатеплокомуненерго", а також ухвалив ліквідувати банкрута - міжрайонне підприємство "Надвірнатеплокомуненерго" (м. Надвірна, Івано-Франківська область; ідентифікаційний код 20552121), як юридичну особу. Дана інформація є загальнодоступною в мережі інтернет на сайті "Єдиний державний реєстр судових рішень".

09.01.2024 відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності вх.№505/24, в якій просить суд застосувати у справі строки позовної давності, оскільки рішення Надвірнянської районної ради №414-16/2008 про визнання права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста району в особі ради прийняте 28.11.2008 та в грудні 2008 опубліковане на сайті Надвірнянської районної ради в мережі інтернет, тобто відповідач міг дізнатися про порушення свого права з моменту публікації спірного рішення Надвірнянської районної ради на сайті ради. Вважає, що трирічний строк для звернення до суду із позовом для позивача сплив в грудні 2011 року.

Також звертає увагу суду на те, сам позивач в Акті обстеження від 03.05.2023, який долучений до матеріалів справи зазначив, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.07.2014 приміщення котельні площею 137,0 кв.м. та ГРП площею 13,3 кв.м. відсутні. Тобто, з 22.07.2014 позивачу було відомо про відсутність реєстрації права власності за ним на спірну котельню та ГРП та він міг звернутися до суду до 22.07.2017.

Просив суд в позові відмовити.

Пояснення спеціаліста з питань технічної інвентаризації ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації".

В судовому засіданні спеціаліст ОКП "Івано-Франківського ОБТІ" зазначив, що 06.07.2007 було оформлене свідоцтво про право власності на приміщення психоневрологічного диспансеру по вул.Ковпака, 32 смт. Делятин за територіальними громадами сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради. До складу цього комплексу також ввійшли котельня літ. "Ю" площею 137, 0 кв.м. та ГРП літ. "Ю-1" площею 13,3 кв.м.

09.02.2008 на підставі свідоцтва про право власності від 06.07.2007 було проведено реєстрацію права на приміщення психоневрологічного диспансеру по вул.Ковпака, 32 смт.Делятин за територіальними громадами сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради.

18.05.2009 оформлене свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення котельні площею 164, 7 кв.м. по вул.Ковпака, 32а смт. Делятин за територіальними громадами сіл, селищ, міст Надвірнянського району в особі Надвірнянської районної ради.

18.05.2009 на підставі свідоцтва про право власності від 18.05.2009 зареєстроване право власності на згадуване приміщення котельні за територіальними громадами сіл, селиш, міст Надвірнянського району в особі Надвірнянської районної ради.

Також вказав, що приміщення котельні площею 164, 7 кв.м. по вул.Ковпака, 32а смт. Делятин , на яке 18.05.2009 видано свідоцтво про право власності є реконструйовані приміщення котельні літ. "Ю" площею 137, 0 кв.м. та ГРП літ. "Ю-1" площею 13,3 кв.м. по вул. Ковпака, 32 смт. Делятин , на які видане свідоцтво про право власності 06.07.2007, та які знаходились в складі єдиного майнового комплексу психоневрологічного диспансеру.

Здійснюючи реєстрацію права власності на нежитлове приміщення котельні площею 164,7 кв.м, по вул. Ковпака, 32а смт. Делятин реєстратор не здійснив перевірку щодо переходу права власності на цей об`єкт від територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради до територіальних громад сіл, селищ, міст Надвірнянського району в особі Надвірнянської районної ради.

Обставини справи. Оцінка доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 06.07.2007 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 №17678875, у складі єдиного майнового комплексу Делятинського психоневрологічного інтернату є котельня (літера -Ю) площею 137, 0 кв.м. та ГРП (літера Ю-1) площею 13,3 кв.м., що знаходились на вул.Ковпака,32 у селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області. Вказані об"єкти нерухомого майна перебували у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради.

28.11.2008 Надвірнянська районна рада прийняла рішення №414-16/2008 про визнання права власності на будівлі, що знаходяться на балансі КП "Теплокомуненерго" Надвірнянської районної ради. Відповідно до п.1.якого та п.6. додатку до нього Надвірнянська районна рада визнала за собою право власності на будівлю котельні, що знаходилась на вул.Ковпака,32 у селищі Делятин.

10.03.2009 Делятинська селищна рада прийняла рішення №25 "Про присвоєння номерних знаків котельням МП "Надвірнатеплокомуненерго", відповідно до якого вирішила присвоїти будівлі котельні Делятинського психоневрологічного інтернату по вул.Ковпака номерний знак №32а.

Відповідно до Відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №693061 від 16.07.2024, 18.05.2009 Надвірнянська районна рада на підставі свідоцтва про право власності від 18.05.2009 зареєструвала право власності на нежитлове приміщення котельні площею 164,7 кв.м. по вул.Ковпака, 32а смт. Делятин за територіальними громадами сіл, селищ, міст Надвірнянського району в особі Надвірнянської районної ради.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24572865 від 22.07.2014 у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради, спірне майно відсутнє.

Відповідно до Інформаційної довідки в.о. директора Делятинського психоневрологічного інтернату Дмитра Брайляка №103 від 27.03.2024, згідно з технічним паспортом котельня знаходиться на території закладу по вул.Шептицького,32 і значиться під літерою Ю, а під літерою Ю1 значиться ГРП, яке прибудоване до котельні.

З Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 08.06.2021 та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.04.2021 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер :06:001:0491, площею 2,137 га, цільове призначення 03.03. для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров"я та соціальної допомоги на якій знаходяться спірні об"єкти нерухомого майна, перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради, а право постійного користування зареєстроване за Делятинським психоневрологічним інтернатом.

Як вбачається з інвентаризаційних справ №14531 та №3179 на об"єкти нерухомого майна по вул. Ковпака,32 та Ковпака 32,а в смт.Делятин, Надвірнянського району, Івано-Франківської області станом на 06.07.2007 до складу приміщень психоневрологічного диспансеру входили спірні об"єкти нерухомості площею №137,0 кв. м та 13,3 кв. м, однак станом на день розгляду спору їх площа збільшилася у з"язку із проведенням реконструкції до 164,7 кв.м.

03.05.2023 начальник управління з питань майна спільної власності територіальних громад області Василь Даниш, головний спеціаліст управління з питань майна спільної власності територіальних громад області Вікторія Гошій, заступник директора департаменту соціальної політики Уляна Миронюк, в присутності в.о. директора Делятинського психоневрологічного інтернату Дмитра Брайляка, враховуючи лист Делятинського психоневрологічного інтернату від 02.05.2023 №192, провели обстеження приміщення котельні площею 137, 0 кв.м. та ГРП площею 13,3 кв.м., що знаходяться на вул. Шептицького,32 (колишня вул.Ковпака,32) у селищі Делятин, що перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

За результатами обстеження склали Акт обстеження, відповідно до якого встановили, що 18.05.2009 Надвірнянська районна рада на підставі свідоцтва про право власності від 18.05.2009 зареєструвала право власності на нежитлове приміщення котельні площею 164,7 кв.м. по вул.Ковпака, 32а смт. Делятин за територіальними громадами сіл, селищ, міст Надвірнянського району в особі Надвірнянської районної ради в той час як вказані приміщення перебували у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Івано-Франківської обласної ради та запропонували з метою відновлення права власності на нерухоме майно звернутися до Надвірнянської районної ради з пропозицією про передачу спірного майна до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Івано-Франківської обласної ради.

09.06.2023 Івано-Франківська обласна рада прийняла рішення №688-22/2023 "Про надання згоди на передачу приміщення котельні на вул.Шептицького,32а у селищі Делятин Надвірнянського району".

21.08.2023 Надвірнянська районна рада повідомила Івано-Франківську обласну раду, що питання щодо згоди на передачу приміщення котельні на вул.Шептицького,32а у селищі Делятин Надвірнянського району, розглядалось 08.08.2023 на XXII сесії Надвірнянської районної ради, однак рішення не прийнято (лист №1-221/81/05).

Станом на 19.12.2023, відповідач приміщення котельні на вул.Шептицького,32а у селищі Делятині Надвірнянського району не повернув у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Івано-Франківської обласної ради, у зв"язку з чим позивач звернувся в суд за захистом порушеного права, шляхом витребування з незаконного володіння свого майна.

Норми права та мотиви , якими суд керувався при ухваленні рішення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 Цивільного кодексу України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що цей позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 у справі № 925/366/18, від 12.09.2019 у справі № 21/93б.

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями статті 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (Постанова ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

Суд зазначає, що на підтвердження факту права власності на майно, а саме приміщення котельні та ГРП, які знаходяться по вул. Шептицього 32а, що в смт. Делятин , позивач надав суду Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 06.07.2007; Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 №17678875, інвентаризаційні справи №14531 та №3179; лист ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації" №198/01-21 від 28.03.2024; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 08.06.2021; Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.04.2021.

Відповідач ствердив, що приміщення котельні площею 164,7 кв.м. на вул.Шептицького,32а у селищі Делятині Надвірнянського району не є приміщеннями, які просить повернути позивач. Зазначив, що оформив право власності на підставі рішення Надвірнянської міської ради № №414-16/2008 від 28.11.2008, відповідно до якого Надвірнянська районна рада, яка була засновником КП "Теплокумуненерго" визнала за собою право власності на будівлі, що перебували на його балансі. Вказане право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 зазначеного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування належить розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно із ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин. Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства відповідно до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За таких обставин, суд вважає вказані вище подані позивачем документи належними та допустимими доказами в розумінні статей 76 - 77 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують право спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області, в особі Івано-Франківської обласної ради приміщення котельні та ГРП на вул.Шептицького,32а у селищі Делятині Надвірнянського району.

Доводи відповідача, щодо того, що йому належить на праві власності інше майно, ніж те яке є предметом спору спростовуються матеріалами справи.

Щодо реєстрації права власності спірних об"єктів суд зазначає, не зважаючи на те, що з 08.05.2009 право власності на спірне майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Надвірнянською районною радою, власником майна була Івано-Франківська обласна рада.

У таких своїх висновках суд спирається на те, що у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі N 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі N 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі N 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі N 914/2006/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі N 199/8324/19 зазначено, що державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини 2 статті 331 ЦК). Хоча державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі N 199/8324/19, від 02.07.2019 у справі N 48/340, від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі N 916/1415/19).

За змістом наведеної вище норми статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Суд зазначає, що рішення Надвірнянської районної ради від 28.11.2008 №414-16/2008, прийняте за відсутності правових підстав для переходу права власності спірних об"єктів від позивача до відповідача, суперечить вимогам законодавства, відтак не підтверджує факт набуття права власності.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Щодо позовної давності.

Правилом ст.256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином, виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, зобов"язаний довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність є самостійним інститутом цивільного права, що може бути застосована до вимог зі спорів, що виникають у цивільних та господарських відносинах. Тобто, можливість її застосування підлягає дослідженню в кожному окремому випадку та при наявності певних підстав, позовна давність може бути застосована до всіх правовідносин, крім визначених законом.

Захисту потенційних відповідачів від несправедливого притягнення до відповідальності сприяють і встановлені в статті 3 Цивільного кодексу України такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до цих принципів, якщо судом буде встановлено, що позивачу було відомо, або за обставинами справи він мав можливість раніше довідатися про особу порушника своїх прав, але не зробив цього через власне недбальство чи з причини зловживання своїм правом на позов, то за таких обставин суд повинен стати на бік відповідача. До такого висновку наштовхують положення частини третьої статті 16 та частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України, відповідно до яких суд може відмовити у захисті порушеного права особи у разі зловживання нею своїм правом, що є недобросовісною поведінкою такої особи. У системному взаємозв`язку це правило узгоджується з частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Якщо позовні вимоги суд визнав обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Доводи позивача про те, що про порушення права він довідався під час обстеження нерухомого майна Делятинського психоневрологічного інтернату 03.05.2023, суд розцінює критично, оскільки позивач будучи суб"єктом господарювання зобов"язаний вести облік свого нерухомого майна та контролювати суб"єктів господарювання, щодо надання дозволу здійснювати господарську діяльність на території та у приміщеннях, які належать йому.

Відтак, суд зазначає, що позивач не міг не знати про порушення свого права починаючи з 2009 року, оскільки всі дії вчинені відповідачем щодо заволодіння його майном були публічними та відомості загальнодоступними (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 18.05.2009).

Тобто, право вимоги щодо витребування майна на думку суду належить рахувати на наступний день від вказаної дати, а саме - з 19.05.2009.

Позов до суду позивач подав 19.12.2023. При цьому, трирічний строк позовної давності на звернення з таким позовом закінчився 19.05.2012.

Враховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів та з урахування всіх встановлених обставин справи, дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності.

Висновки суду.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінені на предмет належності, допустимості, достовірності та їх взаємного зв`язку, суд встановив, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння власника - Івано-Франківської обласної ради не з його волі і остання мала право витребувати його від незаконного набувача відповідно до вимог статті 387 ЦК України, яким в межах строку позовної давності не скористалася.

Отже, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про витребування у Надвірнянської районної ради майна з незаконного володіння - приміщення котельні площею 137,0 кв.м. і ГРП площею 13,3 кв.м. вул.Шептицького,32а (колишня вул.Ковпака,32а) у селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області, хоча і є обґрунтованими та доведеними, проте не належать до задоволення в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 8 052 грн 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 17 від 06 грудня 2023 року. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховуючи відмову у задоволенні позову, судовий збір в сумі 8 052 грн 00 коп., покладає на позивача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, ст. 2, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Управління з питань майна спільної власності територіальних громад області

до Надвірнянської районної ради про витребування з незаконного володіння майна - приміщення котельні площею 137,0 кв. м. і ГРП площею 13,3 кв. м., які знаходиться за адресою: вул. Шептицького, 32а (колишня вул. Ковпака, 32а) у селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 01.08.2024

Суддя Т. В. Максимів