РІШЕННЯ

22 липня 2024 року м. ТернопільСправа № 921/361/24

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

за участі секретаря судового засідання: Бега В.М.

розглянув справу

за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі,9А) в особі філії Золочівське лісове господарство (80743, Львівська область, Золочівський район, с. Струтин, вул. Тернопільська, 16)

до відповідача Фізичної особи підприємця Швайки Володимира Дмитровича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 84289,28 грн заборгованості.

За участі:

позивача Бутузова Н.П.

відповідача Кукурудза А.Є.

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України в особі філії Золочівське лісове господарство звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи підприємця Швайки Володимира Дмитровича про стягнення 84289,28 грн заборгованості, з яких: 57200 грн боргу; 14339,17 грн пені; 2569,71 грн 3% річних; 4180,40 грн інфляційних нарахувань; 60000 штрафу у розмірі 10%.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №763 від 09.11.2022, в частині оплати за поставлений останньому товар.

Позиція відповідача.

Відповідачем у відзиві повністю заперечено проти позову. Щодо цього ним зазначено наступне:

- ФОП Швайка В.Д. не укладав із ДП «Золочівське лісове господарство» договір № 763 від 09.11.2022 про купівлю ним 20-ти штук саджанців клена гостролистого на загальну суму 60000 грн, а відповідно і не отримував і не міг отримати вказані саджанці;

- 06.10.2023 ним було придбано у ДП «Золочівське лісове господарство» посадковий матеріал - клени на суму 2800 грн, проте це не були саджанці клена гостролистого, а були саджанці звичайного клена;

- згідно наданого позивачем договору вартість одного клена гостролистого складає 3000 грн, тобто відповідач 06.10.2023 купуючи посадковий матеріал на суму 2800 грн, придбав би лише частину одного саджанця клена гостролистого, що суперечить здоровому глузду;

- у платіжному дорученні № 637 від 06.10.2023 у призначенні платежу вказано «згідно рахунку посадковий матеріал (клен)», і жодним чином не згадується а ні клен гостролистий, а ні договір № 763 від 09.11.2022.

Посилаючись на наведене, відповідач просив суд дослідити в суді оригінал договору № 763 від 09.11.2022 про купівлю відповідачем 20-ти штук саджанців клена гостролистого на загальну суму 60000 грн, та оригінал товарно-транспортної накладної № 000684 від 16.11.2022, на підставі якої вказані саджанці нібито були поставлені відповідачу. Слід зазначити, що позивачем посвідчені копії вказаних документів, що вказує на наявність у нього їх оригіналів, при цьому оригінали вказаних документів відсутні у відповідача, оскільки він про них дізнався лише із даного позову.

Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/361/24 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з повідомленням учасників судового процесу призначено на 04.07.2024, а також встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

Ухвалою суду від 04.07.2024: прийнято до розгляду: відзив відповідача на позовну заяву б/н від 20.06.2024 (вх. № 4934 від 21.06.2024), з додатками; відповідь позивача на відзив б/н від 26.06.2024 (вх. № 5082 від 26.06.2024), з додатками; клопотання позивача б/н від 26.06.2024 (вх. № 5085 від 26.06.2024), з додатками; відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження; відкладено розгляд справи № 921/361/24 на 22.07.2024. Разом з тим, запропоновано позивачу до 22.07.2024 надати суду: завірену копію Положення про Філію Золочівське лісове господарство; докази надіслання/вручення відповідачу рахунку від 09.11.2022; докази оплати коштів 06.10.2023 (де було б видно призначення платежу), а відповідачу до 22.07.2024 - надати суду докази відпуску позивачем товару 06.10.2023.

Представником позивача в судовому засіданні 22.07.2024 підтримано позовні вимоги.

Представником відповідача в судовому засіданні 22.07.2024 проти позову заперечено.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

Суд, у судовому засіданні 22.07.2024, після виходу з нарадчої кімнати, ухвалив скорочену (вступну та резолютивну) частину рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивачем долучено до позовних матеріалів копію договору №763 від 09.11.2022 (надалі - договір), із змісту якого вбачається, що Державне підприємство "Золочівське лісове господарство" (надалі - продавець) зобов`язалось передати, а Фізична особа підприємець Швайка В.Д. (надалі - покупець) - прийняти та оплатити товар саджанці клена гостролистого в кількості 20 шт., загальною вартістю 60000 грн.

Завантаження товару на транспорт покупця здійснюється силами продавця і за його рахунок (п. 2.1 договору).

Згідно п. 2.2 договору під час передачі товару продавець надає покупцю наступні документи: товаро - транспортна накладна; рахунок-фактура на оплату товару.

Покупець повинен провести 100% передоплату на підставі виставленого рахунка (п. 3.2 договору).

У п. 3.3 договору сторонами обумовлено, що сторони можуть домовитись про оплату товару після поставки, але в строк не більше 10 робочих днів з моменту поставки відповідного товару.

Відповідно до п. 4.3, п. 4.4 договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та порушення розділу 3 "Порядок розрахунків" цього договору, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми договору, за кожен день прострочки платежу. У випадку, якщо в строки, що визначені п. 3.2 договору покупець не провів оплату за переданий йому у власність товар, то покупець виплачує продавцю узгоджений сторонами штраф у розмірі 10% від суми договору.

Даний договір вступає в силу з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022.

У розділі 9 договору "Юридичні адреси та реквізити сторін" зазначені адреси та номери розрахункових рахунків у фінансово-кредитних установах сторін, печатки, імена осіб, якими підписано договір.

Згідно наданих в судовому засіданні 22.07.2024 пояснень представника позивача, відповідачу надсилався підписаний позивачем договір. Відповідач його підписав та повернув скан-копію такого договору позивачу. Примірник оригіналу договору відповідач не повернув.

Зважаючи на наведене, представником позивача в судовому засіданні 22.07.2024 зазначено про відсутність у нього примірника (оригіналу) договору.

На виконання умов договору, ДП "Золочівське лісове господарство" виставило ФОП Швайці В.Д. рахунок №1518 від 09.11.2022 для оплати за саджанці клена гостролистого в кількості 20 шт. на загальну суму 60000 грн.

За твердженням позивача, 16.11.2022 ДП "Золочівське лісове господарство" поставило ФОП Швайці В.Д. 20 шт. саджанців клена гостролистого, додаючи при цьому до позову товарно-транспортну накладну №000684 від 16.11.2022 наступного змісту: автомобіль: MAN 0622; вид перевезень: саджанці; автомобільний перевізник: Франків О.В.; водій: Франків О.В.; замовник: ФОП Швайка В.Д.; вантажовідправник: ДП "Золочівське л/г"; вантажоодержувач: ФОП Швайка Володимир Дмитрович; пункт навантаження: Сасівське л-во; пункт розвантаження: м. Тернопіль; відпуск: згідно договору; бухгалтер (відповідальна особа вантажовідправника): Яворська З.В./підпис; відпуск дозволив: л-чий Кіндрант Г.І./підпис; усього відпущено на загальну суму: шістдесят тисяч грн., т.ч. ПДВ: десять тисяч грн; найменування вантажу: саджанці клена гостролистого, 20 шт, загальною сумою з ПДВ 60000 грн; здав (відповідальна особа вантажовідправника): нач. лісорозсадника: Яхторович С.А./підпис; прийняв водій/експедитор: підпис; прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача): Швайка В.Д.

Копія ТТН, додана до позову та оглянутий в судовому засіданні 22.07.2024 її примірник позивача не містять підпису ФОП Швайки В.Д.

На вказану господарську операцію Державним підприємством "Золочівське лісове господарство" оформлено податкову накладну №209 від 16.11.2022 щодо продажу саме саджанців клена гостролистого на загальну суму 60000 грн.

В судовому засіданні 22.07.2024 представником позивача зазначено, що хоч на вказану господарську операцію і не повинна була б оформлятись податкова накладна, однак у зв`язку з розпочатим процесом реорганізації, ДП "Золочівське лісове господарство" відобразило у податковій звітності вказану господарську операцію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.2022 № 1003 «Деякі питання реформування управління лісової галузі» утворено державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та приєднано до нього спеціалізовані державні лісогосподарські підприємства, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів. Пунктом 5 вказаної постанови визначено, що державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, дозвільних документів на спеціальне використання лісових ресурсів та інших документів дозвільного характеру, ліцензій на провадження господарської діяльності та отриманих висновків з оцінки впливу на довкілля до закінчення строку їх дії які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються.

Наказом №970 від 04.11.2022 Державного агентства лісових ресурсів України припинено Державне підприємство «Золочівське лісове господарство» шляхом його реорганізації, а саме - приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (п. 1 наказу №970 від 04.11.2022).

Відповідно до п. 8 наказу №970 від 04.11.2022 Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником Державного підприємства «Золочівське лісове господарство».

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №151 від 17.01.2023 затверджено передавальний акт від 16.01.2023 Державного підприємства «Золочівське лісове господарство» до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Згідно з ч.ч. 1,5 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 106 ЦК України передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.

Порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення регламентовано ст. 107 ЦК України, за приписами якої кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Отже, законодавець визначив дві форми припинення юридичної особи - в результаті реорганізації або в результаті ліквідації, а також визначив наслідки припинення юридичної особи в результаті реорганізації, які, на відміну від припинення юридичної особи в результаті ліквідації, полягають, зокрема у переході майна, прав і обов`язків до правонаступників. Таким чином, у разі реорганізації юридичної особи шляхом її приєднання факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника.

Водночас при відповідній реорганізації не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків, адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 922/347/21, від 16.03.2023 у справі № 922/3979/21.

Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17.

Водночас чинне законодавство не містить загальної норми щодо моменту виникнення універсального правонаступництва юридичної особи, внаслідок приєднання.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта. Наведені обставини передують внесенню запису до Реєстру про припинення юридичної особи, яка припиняється в результаті реорганізації.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. При цьому Велика Палати Верховного Суду в зазначеній постанові визнала помилковим висновок попередніх судових інстанцій про те, що правонаступництво не відбулося за відсутності в Реєстрі запису про припинення юридичної особи, яка реорганізовувалася.

Зважаючи на викладене та на те, що положеннями ст. ст. 104, 107 ЦК України не визначений момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється у зв`язку з реорганізацією, суд вважає, що такий момент не може пов`язуватися з внесенням запису до державного реєстру про припинення реорганізованої юридичної особи. Зазначене кореспондується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.09.2020 у справі №296/443/16-ц та постанові від 04.11.2020 у справі №922/817/18.

Таким чином, за встановленими судом обставинами ДП «Золочівське лісове господарство» приєднано до правонаступника - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», шляхом його фактичної реорганізації в відокремлений підрозділ (філію) «Золочівське лісове господарство», а відтак, останнє є правонаступником Державного підприємства «Золочівське лісове господарство» у спірних правовідносинах.

У передавальному акті від 16.01.2023 (під порядковим номером 19) Державне підприємство "Золочівське лісове господарство" передало Державному спеціалізованому господарському підприємству Ліси України борг Фізичної особи - підприємця Швайки В.Д. на суму 60000 грн за лісопродукцію.

З метою добровільної оплати суми боргу, Державним спеціалізованим господарським підприємством Ліси України, в особі філії Золочівське лісове господарство 11.07.2023 надіслано відповідачу претензію №437 від 11.07.2023, з проханням перерахувати кошти в сумі 60000 грн, зазначивши при цьому необхідні для здійснення оплати реквізити: рахунок НОМЕР_1 в АТ "Ощадбанк", МФО 325796.

Факт надіслання вищевказаної претензії підтверджується накладною підприємства зв`язку Укрпошта №330 та описом вкладення у цінний лист від 11.07.2023.

Матеріали справи не містять письмової відповіді ФОП Швайки В.Д. на вказану претензію.

Згідно пояснень представника позивача в судовому засіданні 22.07.2024, філією "Золочівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" 06.10.2023 повторно виставлено відповідачу рахунок для оплати за посад матеріал (клен) в кількості 20 шт. на загальну суму 60000 грн.

Відповідачем не надано доказів виставлення йому позивачем інших рахунків на оплату, ніж тих, що містяться в матеріалах справи.

Після цього, згідно з платіжною інструкцією №637 від 06.10.2023 ОСОБА_1 перерахував Золочівському лісовому господарству кошти в сумі 2800 грн, з призначенням платежу: "згідно рах. посад матеріал (клени)".

При цьому, перерахування вказаної суми коштів здійснено на рахунок НОМЕР_1 в АТ "Ощадбанк", МФО 325796 (рахунок, зазначений філією Золочівське лісове господарство ДСГП Ліси України у вимозі від 11.07.2023 про оплату боргу в сумі 60000 грн), а оплату проведено з розрахункового рахунка відповідача UA8644901, зазначеного в розділі 9 договору.

У відзиві на позовну заяву відповідачем стверджено, що ним придбано посадковий матеріали (клени) саме у ДП Золочівське лісове господарство, у той час, як датована жовтнем 2023 року оплата за цей посадковий матеріал перерахована вже ДСГП "Ліси України", в особі філії Золочівське лісове господарство.

Надалі, 09.11.2023 Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України, в особі філії Золочівське лісове господарство звернулось до ФОП Швайки В.Д. з претензією №843 від 09.11.2023, в якій просило оплатити залишок боргу в сумі 57200 грн та підписати акт звірки взаєморозрахунків на цю суму (копія фіскального чеку підприємства зв`язку «Укрпошта» від 09.11.2023 міститься в матеріалах справи).

Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Відповідачем, у т.ч. на пропозицію суду, не надано правочину, на виконання якого ним перераховано позивачу 2800 грн. Представником відповідача зазначено про його укладення у спрощеній/усній формі.

Посилаючись на несплату коштів в сумі 57200 грн, позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогою про відновлення його порушених прав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 7, 13, 15 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх фізичних та юридичних осіб перед законом і судом, змагальності сторін та відповідно до принципу пропорційності.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (постанова КГС ВС від 08.07.2021 у справі № 915/1889/19).

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду (постанова КГС ВС від 16.12.2021 у справі №923/560/17).

Згідно з положеннями статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).

Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (DomboBeheer B. V. v. theNetherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідач заперечує проти укладення та поставки позивачем товару по договору №763 від 09.11.2022 та частково здійсненої ним оплати на суму 2800 грн саме на виконання цього договору.

Отже, з урахуванням доводів сторін, у цій справі належить вирішити питання можливості підтвердження позивачем - укладення між відповідачем та ДП "Золочівське лісове господарство" договору №763 від 09.11.2022 та частково здійсненої ним оплати на суму 2800 грн саме на виконання цього договору чи доведення відповідачем - факту вчинення правочину на суму 2800 грн у спрощений спосіб/усно та його повного виконання сторонами 06.10.2023.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 144 ГК України визначено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У силу частини першої статті 206 цього ж Кодексу усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом ст.ст. 207, 208 ЦК України правочини між фізичною особою та юридичною особою, крім випадків, передбачених вищевказаною ч.1 ст. 206 цього Кодексу слід вчиняти у письмовій формі із підписами сторони (сторін).

Відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Особливість реальних договорів визначена частиною другою статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.3 ст. 180 ГК України).

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч.4 ст. 180 ГК України).

Згідно з ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості (ст. 669 ЦК України).

Як вже зазначалось, відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Наведене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Згідно з доводами позивача договір з відповідачем був укладений у письмовій формі 09.11.2022 за №763, в якому обумовлено усі істотні умови, характерні для купівлі - продажу. На його виконання відповідачем був відпущений товар, за який відповідач розрахувався частково 06.10.2023. Вказані обставини слід довести позивачу.

За твердженням представника ФОП Швайки В.Д. договір купівлі-продажу між фізичною особою ОСОБА_1 та ДП "Золочівське лісове господарство" був укладений 06.10.2023 у спрощений спосіб/усно, що підтверджується оплатою відповідачем у цей день іншій стороні 2800 грн.

З урахуванням наведеного вище порядку та форми укладення господарських договорів та сутності принципу змагальності ФОП Швайка В.Д./відповідач у справі повинен довести наявність підстав для укладення з ДП "Золочівське лісове господарство" 06.10.2023 договору у такій формі (спосіб), досягнення сторонами з цього приводу згоди щодо усіх істотних умов та їх виконання 06.10.2023 з боку продавця.

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 ГК України обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Так, за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, первинний документ, згідно з цим визначенням, має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Зі змісту частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості наданих послуг.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що в ході розгляду даної справи відповідачем не надано суду, а судом не встановлено наявності будь-яких доказів взагалі (первинних документів, у т.ч. накладних, видаткових накладних, тощо), які б підтверджували його доводи про існування у нього з позивачем договірних відносин на суму 2800 грн, оформлених у спрощений спосіб чи усно, та на підставі яких ФОП Швайка В.Д. сплатив цю суму.

Не надано сторонами до матеріалів справи доказів існування між ними правовідносин на підставі інших договорів (окрім зазначеного у позові).

Предмет договору №763 від 09.11.2022 стосується передачі (поставки) Державним підприємством "Золочівське лісове господарство" Фізичній особі підприємцю Швайці В.Д. саджанців клена гостролистого в кількості 20 шт., загальною вартістю 60000 грн.

Текст цього правочину містить істотні умови, визначені законом для договору купівлі-продажу: предмет (саджанці клена гостролистого); ціну; кількість товару; термін дії та він складений у простій письмовій формі.

У товарно-транспортній накладній №000684 від 16.11.2022 відсутній підпис відповідача. Проте назва товару - "саджанці клена гостролистого", його кількість, ціна за одиницю та загальна вартість повністю відповідає умовам договору №763 від 09.11.2022.

Суд зазначає, що у разі наявності дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені права доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Частиною 2 статті 664 ЦК України передбачено, що якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Договір №763 від 09.11.2022 не містить обов`язку продавця (позивача) доставити товар.

Зміст п. 2.1 договору зводиться до того, що завантаження товару на транспорт покупця (відповідача) здійснюється силами продавця і за його рахунок.

Надана суду як доказ товарно-транспортна накладна містить відмітку про отримання товару водієм перевізником (відповідача), що в силу приписів ч.2 ст.664 ЦК України є виконанням обов`язку щодо передачі товару покупцеві у момент здачі товару перевізникові.

Вказана ТТН також містить відмітку про те, що замовником перевезення виступає саме ФОП Швайка В.Д. (відповідач у справі). Тобто, долучена до позову копія і наданий в судовому засіданні позивачем для огляду його примірник згаданої ТТН містить підпис в отриманні товару водія транспорту, саме наданого відповідачем як в силу умов договору №763 від 09.11.2022 (п. 2.1 договору), так і змісту накладної.

Також, за фактом постачання товару по товарно-транспортній накладній №000684 від 16.11.2022, ДП "Золочівське лісове господарство" (правонаступником якого є позивач у справі) 16.11.2022 було сформовано податкову накладну №209.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце." (висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 по справи № 910/23097/17).

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду по справі №922/2115/19 у постанові від 03.06.2022 року "з урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару".

Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним (постанова Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №916/2869/19) .

Згідно з поясненнями представника позивача, вказана господарська операція за участю ФОП Швайки В.Д. хоча і не передбачала оформлення податкової накладної (податкового кредиту), однак у зв`язку з розпочатим 04.11.2022 процесом реорганізації ДП "Золочівське лісове господарство", останнім здійснено оформлення такої.

Податкова накладна містить дані про назву товару, його кількість та загальну вартість, які повністю відповідають умовам договору №763 від 09.11.2022 та даним ТТН від 16.11.2022.

Верховний Суд, зокрема у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Разом з тим, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

У постанові від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що: «однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством... Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції».

Борг відповідача за лісопродукцію на суму, вказану саме в договорі №763 від 09.11.2022 (до проведення оплати на суму 2800 грн) відображено і в передавальному акті від 16.01.2023, яким Державне підприємство "Золочівське лісове господарство" передало Державному спеціалізованому господарському підприємству Ліси України борг Фізичної особи - підприємця Швайки В.Д. на суму 60000 грн за лісопродукцію.

Суд у даній справі, з урахуванням:

- відсутності доведеного відповідачем факту існування між ним та позивачем правовідносин на підставі укладеного у спрощений спосіб чи усно правочину купівлі -продажу/поставки на суму 2800 грн (аніж договір №763 від 09.11.2022), в якому було б передбачено у встановленій формі істотні умови для даного виду договору;

- наявності в матеріалах справи копії договору №763 від 09.11.2022 щодо поставки 20 шт. кленів загальною вартістю 60000 грн, на якій містяться підписи та печатки сторін;

- наявної у матеріалах справи товарно-транспортної накладної №000684 від 16.11.2022 щодо перевезення вказаної кількості кленів та такої ж вартості, оформленої хоча і без підпису відповідача, однак яка містить відмітку про отримання товару водієм перевізником, що в силу приписів ч.2 ст.664 ЦК України є виконанням обов`язку щодо передачі товару покупцеві у момент здачі товару перевізникові, при тому, що замовником перевезення виступав саме ФОП Швайка В.Д.;

- податкової накладної №209 від 16.11.2022, оформленої постачальником на господарську операцію з постачання товару на суму 60000 грн;

- відображення у передавальному акті від 16.01.2023 боргу ФОП Швайки перед ДП "Золочівське лісове господарство", переданого позивачу у справі як правонаступнику;

- оплати відповідачем коштів в сумі 2800 грн на розрахунковий рахунок позивача, зазначений у претензії від 11.07.2023 (яка стосувалася вимоги про сплату суми боргу в розмірі 60000 грн), у призначенні платежу якого зазначено за посадковий матеріал (клени);

- відсутності доведеного відповідачем факту виставлення позивачем йому інших рахунків, ніж ті, що є у справі. Адже у платіжній інструкції №637 від 06.10.2023 на суму 2800 грн у призначенні платежу зазначено: "згідно рах посад матеріал (клени)";

- визнання відповідачем факту купівлі посадкового матеріалу саме у ДП "Золочівське лісове господарство", яке якраз існувало на момент укладення договору №763 від 09.11.2022 і виступало його стороною, але було вже реорганізовано на час проведення відповідачем 06.10.2023 оплати (після реорганізації останнього), -

дійшов висновку, що у даному випадку більш переконливими, вірогідними є докази, надані позивачем про здійснення 16.11.2022 поставки ФОП Швайці В.Д. товару (кленів гостролистих) в кількості 20 шт. загальною вартістю 60000 грн відповідно до умов договору №763 від 09.11.2022, неналежне виконання якого позивач визначив як підставу позову у даній справі.

Слід також врахувати таку визнану сторонами обставину, як значну тривалість різного виду правовідносин між відповідачем та ДП "Золочівське лісове господарство", що хоча і не стосується предмету даного спору, але могло вплинути на відпуск ФОП Швайці В.Д. товару без попереднього отримання підписаного ним примірника договору.

Вказане також може пояснювати його відсутність у позивача по справі.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов`язання за договором поставки №763 від 09.11.2022.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 ЦК України на покупця покладається обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Як вже зазначалось, п. 3.2 договору сторонами обумовлено, що покупець повинен провести 100% передоплату на підставі виставленого рахунка.

За обставин, встановлених у даній справі, сторонами здійснено відступ від умов п. 3.2 договору.

Разом з тим, згідно з п.3.3 договору сторони можуть домовитись про оплату товару після поставки, але в строк не більше 10 (десяти) робочих днів з моменту поставки відповідного товару.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом з`ясовано, що в порушення умов договору поставки №763 від 09.11.2022, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193 ГК України відповідач несвоєчасно (06.10.2023) здійснив часткову оплату вартості отриманого товару в сумі 2800 грн, у зв`язку з чим борг відповідача складає 57200 грн.

У зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення 2569,71 грн - 3% річних та 4180,40 грн інфляційних нарахувань (нарахованих від суми боргу 57200 грн за період 01.12.2022- 30.05.2024), 6000 грн штрафу (10% від суми договору), а також 14339,17 грн пені (нарахованих від суми боргу 57200 грн за період 01.12.2022 01.06.2022).

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема може забезпечуватися неустойкою.

Частиною 1 статті 230 ГК України вказано, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Разом з цим, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549).

Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань № 543/96-ВР від 22.11.1996, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 даного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно з ст. 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 ГК України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вже зазначалось, згідно з п. 4.3, п. 4.4 договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та порушення розділу 3 "Порядок розрахунків" цього договору, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми договору, за кожен день прострочки платежу. У випадку, якщо в строки, що визначені п. 3.2 договору покупець не провів оплату за переданий йому у власність товар, то покупець виплачує продавцю узгоджений сторонами штраф у розмірі 10% від суми договору.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом проведено перерахунок заявлених до стягнення сум штрафу, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань. Згідно проведеного перерахунку, враховуючи обумовлені п. 3.3 договору строки оплати, граничні строки нарахувань та суми, на які здійснювались нарахування, встановлено, що нарахування 2569,71 грн - 3% річних, 4180,40 грн інфляційних нарахувань, 6000 грн штрафу та 14339,17 грн пені є правомірними.

За таких обставин, позовні вимоги Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України, в особі філії Золочівське лісове господарство підлягають до задоволення, шляхом стягнення з Фізичної особи підприємця Швайки Володимира Дмитровича 57200 грн - основного боргу, 2569,71 грн - 3% річних, 4180,40 грн інфляційних нарахувань, 6000 грн штрафу та 14339,17 грн пені.

Розподіл судових витрат.

В порядку ст. ст. 123,129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12,13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240, 247-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

1. Стягнути з Фізичної особи підприємця Швайки Володимира Дмитровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9А, ідентифікаційний код 44768034), в особі філії Золочівське лісове господарство Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України (80743, Львівська область, Золочівський район, с. Струтин, вул. Тернопільська, 16, ідентифікаційний код 45135909) 57200 (п`ятдесят сім тисяч двісті) грн боргу, 14339 (чотирнадцять тисяч триста тридцять дев`ять) грн 17 коп. пені, 4180 (чотири тисячі сто вісімдесят) грн 40 коп. інфляційних нарахувань, 2569 (дві тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять) грн 71 коп. 3% річних, 6000 (шість тисяч) грн штрафу, 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн - судового збору в повернення сплачених судових витрат.

Видати наказ.

2. Копію рішення направити:

- Державному спеціалізованому господарському підприємству Ліси України, в особі філії Золочівське лісове господарство та представнику відповідача адвокату Кукурудзі А.Є. в електронній формі до їх електронних кабінетів в ЄСІТС;

- Фізичній особі підприємцю Швайці Володимиру Дмитровичу ( АДРЕСА_1 ) рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 29 липня 2024 року.

Суддя І.П. Шумський