УХВАЛА

м. Київ

17.07.2024Справа № 910/5996/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фестланд" до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смірнової Алли Сергіївни, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України, про визнання незаконним та скасування наказу в частині, скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

позивача: Блинду А.В., Казначеєвої Г.Л.;

відповідача: Барановської А.М.;

СБУ: Дубняк Н.К.;

Приватного нотаріуса: Власоової Т.П.;

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фестланд" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Міністерство) про визнання протиправним та скасування наказу від 2 травня 2023 року № 1562/5 "Про задоволення скарги", прийнятого відповідачем за результатами розгляду скарги Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України (далі - СБУ) від 10 квітня 2023 року № 5/7/1/2-9056, зареєстрованої в Міністерстві за № СК-1300-23, у частині пункту 2 щодо скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) реєстраційної дії від 12 січня 2023 року № 029041683 "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу" щодо Товариства, проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Аллою Сергіївною (далі - Приватний нотаріус), та пункту 6 оскаржуваного наказу в частині виконання вищевказаного пункту 2. Позивач також просив суд про скасування в Реєстрі реєстраційної дії від 2 травня 2023 року № 031041683 "Скасування/анулювання реєстраційної дії", яка була проведена Міністерством щодо Товариства, а також про зобов`язання відповідача поновити в Реєстрі реєстраційну дію від 12 січня 2023 року № 029041683 "Зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника" щодо Товариства, проведену Приватним нотаріусом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5996/24, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі: СБУ, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, та Приватного нотаріуса, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, та призначено підготовче засідання на 20 червня 2024 року.

26 травня 2024 року через систему "Електронний суд" від представника громадян Республіки Кіпр: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, надійшла заява від вказаної дати про залучення останніх до участі у даній справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

30 травня 2024 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшла заява від вказаної дати про долучення доказів до матеріалів справи.

3 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від СБУ надійшли пояснення по справі від 2 червня 2024 року разом із клопотанням про витребування доказів від 3 червня 2024 року.

7 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від Міністерства надійшов відзив від 6 червня 2024 року.

11 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшла відповідь на відзив від вказаної дати.

12 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшла заява від цієї ж дати про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

17 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшли заперечення від цієї ж дати на клопотання СБУ про витребування доказів.

Цього ж дня через систему "Електронний суд" від Міністерства надійшли заперечення від 17 червня 2024 року.

18 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від СБУ надійшло клопотання від цієї ж дати про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

У підготовчому засіданні 20 червня 2024 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 17 липня 2024 року з метою надання можливості сторонам подати додаткові пояснення щодо підсудності даного спору господарським судам.

24 червня 2024 року через систему "Електронний суд" від Приватного нотаріуса надійшли пояснення по справі від 23 червня 2024 року.

16 липня 2024 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшли додаткові пояснення по справі від 15 липня 2024 року.

Цього ж дня через систему "Електронний суд" від СБУ також надійшли додаткові пояснення по справі від 16 липня 2024 року.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд закриває провадження по справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Тобто, подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 ГПК України.

За частиною 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи, у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, у тому числі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини 1 вказаної статті ГПК України), а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13 частини 1 даної статті ГПК України).

Визначений статтею 20 ГПК України перелік спорів, які підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. В інакшому випадку будь-який спір може бути розглянути судом без визначення його спеціалізації, що суперечить самій природі розмежування предметної юрисдикційності спорів.

Разом із цим, спір у даній справі не підпадає під ознаки жодного із спорів, які визначені статтею 20 ГПК України.

Під час визначення підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії необхідно керуватися саме поняттям корпоративних прав, визначеним частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно з частиною 3 статті 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Частиною 1 статті 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Зважаючи на положення статті 167 ГК України, корпоративні права характеризуються ознаками, згідно з якими особа має: частку в статутному капіталі господарської організації; права на участь в управлінні господарською організацією; право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 23 січня 2018 року в справі № 925/1321/16.

Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи, вказаний позов до Міністерства пред`явлено саме Товариством, яке не є носієм корпоративних прав у розумінні статті 167 ГК України і між вказаними особами відсутні будь-які корпоративні відносини.

Так само, у даній справі відсутній спір між особами, вичерпний перелік яких передбачених приписами пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України, у цьому спорі як сторона не бере участь учасник (засновник) Товариства.

У свою чергу, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року в справі № 910/7781/19.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.

Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 травня 2018 року в справі № 914/2006/17, від 30 січня 2020 року в справі № 826/5968/17, від 26 лютого 2020 року в справі № 287/167/18-ц та від 26 лютого 2020 року в справі № 826/15133/17.

Розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Якщо ж в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Суд зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстав позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Зазначене тлумачення вказаних термінів відповідає актуальній правовій позиції Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладеній в постанові від 1 листопада 2022 року в справі № 925/1152/21.

Товариством заявлено позовну вимогу про скасування наказу Міністерства, прийнятого за результатами розгляду скарги СБУ, яка, на думку Товариства, подана з порушенням чинного законодавства України.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує виключно правомірністю дій СБУ при поданні вказаним суб`єктом владних повноважень відповідної скарги до Міністерства, у тому числі відсутністю необхідного обсягу повноважень на вчинення таких дій, а також порушенням колегією Міністерства встановленої чинним законодавством України процедури розгляду вказаної скарги СБУ.

Зокрема, як зазначив позивач у своєму позові, Міністерство, у порушення приписів пункту 4 частини 6 статті 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі - Закон № 755-IV), частково задовольнило скаргу СБУ за відсутності у нього порушеного права.

При цьому, на думку позивача, СБУ не було наділене правом на подання такої скарги, оскільки тільки з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення непорушності майнових прав" від 3 травня 2023 року № 103-ІХ було внесено зміни до статті 34 Закону № 755-IV, якою з 22 липня 2023 року передбачена можливість оскарження зазначеним державним органом реєстраційних дій, які були проведені всупереч положенням Закону України "Про санкції".

Враховуючи вищевикладене, предметом спору в даній справі є наказ Міністерства від 2 травня 2023 року № 1562/5 "Про задоволення скарги", а також дії вказаного суб`єкта владних повноважень, за наслідком яких був виданий цей наказ.

Підставами виникнення спірних правовідносин стало скасування спірним наказом Міністерства реєстраційної дії щодо Товариства, проведену Приватним нотаріусом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 12 січня 2023 року № 029041683 "Зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника".

У свою чергу відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, регулюються Законом № 755-IV.

Згідно зі статтею 5 цього Закону систему державної реєстрації становлять: Міністерство та інші суб`єкти державної реєстрації.

Частиною 2 вказаної статті Закону № 755-IV передбачено повноваження Міністерства у сфері державної реєстрації, до яких також належить: розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації визначено статтею 34 Закону № 755-IV, відповідно до якої рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства можуть бути оскаржені до Міністерства або до суду. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства можуть бути оскаржені до суду.

За приписами частини 2 статті 34 Закону № 755-IV саме Міністерству надано право на розгляд скарг, зокрема, на рішення та дії суб`єкта державної реєстрації та прийняття за їх результатами розгляду відповідного рішення на підставі частини 6 вказаної норми Закону.

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону № 755-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, але не пізніше одного року з дня прийняття відповідного рішення, здійснення дії або бездіяльності.

Реєстраційна дія, проведена всупереч санкціям, застосованим відповідно до Закону України "Про санкції", може бути оскаржена суб`єктом, який бере участь у формуванні, реалізації та моніторингу ефективності державної санкційної політики, правоохоронними органами, а також суб`єктом, уповноваженим дорученням Кабінету Міністрів України на здійснення заходів, пов`язаних із тимчасовим управлінням активами, які підлягають стягненню в дохід держави як санкції, протягом двох місяців з дня, коли відповідний суб`єкт дізнався про таку реєстраційну дію (частина 3 статті 34 Закону № 755-IV в редакції, чинній з 22 липня 2023 року).

Згідно з пунктом 2 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року № 1150) (далі - Порядок № 1128), розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

При цьому, згідно наведених приписів при розгляді таких скарг Міністерство лише перевіряє законність рішень та дій суб`єкта державної реєстрації.

Суд зазначає, під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, в яких виник спір.

Відтак, наказ, прийнятий Міністерством за наслідками розгляду скарги СБУ, поданої з підстав дотримання Приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації, вимог Закону України "Про санкції" та рішення Ради національної безпеки і оборони України від 1 грудня 2022 року "Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", є таким, що винесений внаслідок реалізації відповідачем своїх владно-управлінських функцій у сфері нагляду та контролю за законністю рішень, дій та бездіяльності державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, які делеговані Міністерству державою.

Такі висновки суду кореспондуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 910/8424/17.

Із наведених позивачем обставин та обґрунтувань вбачається, що спір у цій справі стосується виключно дотримання Міністерством (як суб`єктом владних повноважень) вимог законодавства при розгляді скарги СБУ, поданої останнім як суб`єктом владних повноважень, що діяв на підставі Закону України "Про санкції", на рішення та дії суб`єкта реєстрації в частині порушення останнім приписів чинного законодавства, а також наявності в СБУ, як суб`єкта владних повноважень, необхідного обсягу повноважень на подання такої скарги в спірній період.

Разом із цим, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року в справі № 200/12247/20-а.

У своїх письмових поясненнях Товариство в обґрунтування підсудності даного спору посилалося на приписи пункту 13 частиною 1 статті 20 ГПК України, відповідно до якої господарські суди розглядають справи у спорах за вимогами щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Судом встановлено, що між Міністерством та Товариством відсутній спір про право, у тому числі про майнові права позивача чи про корпоративні права учасників Товариства, про що представник останнього також зазначала у своїх письмових поясненнях по справі.

У той же час, розгляд подібних спорів судами господарської юрисдикції без вирішення по суті спору про право, а лише шляхом здійснення перевірки дотримання адміністративних процедур з розгляду скарг Міністерством, є помилковим, оскільки такий спір між заявником та Міністерством сам по собі не може вважатись спором про право. Це пов`язано з тим, що скасування чи нескасування реєстраційної дії або визнання недійсним вказаного наказу Міністерства не вирішує сам спір про право (у разі його наявності). Адже у такому випадку не визнається недійсною сама підстава проведення реєстраційної дії - рішення, договір чи, як у даному випадку, відповідні трастові угоди від 1 грудня 2022 року, укладені за законодавством Республіки Кіпр, між ОСОБА_3 , як кінцевим бенефіціарним власником та іншими особами. Однак, зазначені особи взагалі не є сторонами даного спору. Вирішення саме господарським судом питання щодо реєстрації права можливо, якщо така вимога одночасно заявлена з позовною вимогою про належність такого права тій чи іншій особі. Це прямо та імперативно визначено законодавцем у пункті 13 частини 1 статті 20 ГПК України. Зробити це у спорі, де відповідачем є лише Міністерство неможливо. Міністерство не є відповідачем у спорі про цивільне право, а може виступати лише співвідповідачем (до якого заявлено похідні вимоги).

У даній справі Товариством не заявлено жодної вимоги, спрямованої на захист його майна та майнових прав, як це передбачено пунктом 13 частини 1 статті 20 ГПК України. Що стосується корпоративних прав, то такі у Товариства взагалі відсутні.

Відтак, Товариством у своєму позову заявлено виключно похідну позовну вимогу щодо скасування реєстраційних дій у корпоративних правовідносинах, за відсутності корпоративного спору між сторонами даного спору, як основної позовної вимоги, передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 20 ГПК України.

Дана норма пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України не передбачає можливості розгляду господарськими судами позовних вимог про скасування державної реєстрації чи визнання недійсними актів, що порушують майнові права, як самостійних вимог без розгляду основної вимоги щодо такого майнового права. Інакше тлумачення цієї норми нівелювало б її зміст, оскільки консолідація таких спорів в одне провадження (як основна та похідна вимога) фактично спрямована на досягнення процесуальної економії та ефективного відновлення порушених майнових або корпоративних прав, запобіганню необхідності звернення власником таких прав до суду в порядку адміністративного судочинства після визнання за ним майнових прав у порядку господарського чи цивільного судочинства.

Суд також відхиляє аргументи Товариства про порушення спірним наказом Міністерства його приватних прав та законних інтересів щодо повноцінного здійснення управлінської та господарської діяльності, оскільки обмеження на вчинення відповідних дій позивача, як зазначив останній у своїй позовній заяві, зумовлені саме дією приписів нормативно-правового акта індивідуальної дії - рішення Ради національної безпеки і оборони України від 1 грудня 2022 року "Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", веденого в дію Указом Президента України від 1 грудня 2022 року № 820/2022 та нормами Закону України "Про санкції", а не оспорюваним наказом Міністерства.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічна норма міститься в частині 4 статті 236 ГПК України.

Обґрунтовуючи необхідність розгляду даної спору за правилами господарського судочинства, позивач та СБУ посилалися на правові висновки Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду: головуючої судді Кібенко О.Р., суддів Бакуліної С.В. та Кролевець О.А., викладені в постанові від 21 червня 2023 року в справі № 910/2529/22.

Однак, суд звертає увагу на те, що спір у даній справі перш за все не є тотожним до правовідносин у вищевказаній справі і відповідні висновки Верховного Суду зроблені з урахуванням того, що той спір стосувався здійснення реєстраційних дій стосовно кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, який і був позивачем у справі та, відповідно, здійснював захист своїх корпоративних прав в судовому порядку. У даній справі позивачем є Товариство, яке не є власником корпоративних прав, і відповідно, не потребує їх захисту в судовому порядку.

Разом із цим, аналізуючи зміст вищевказаної постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 910/2529/22, суд вважає за необхідне зазначити таке.

СБУ - це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України (стаття 1 Закону України "Про Службу безпеки України").

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами частини 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції. Місцеві адміністративні суди розглядають справи адміністративної юрисдикції (адміністративні справи). Юрисдикція місцевих судів щодо окремих категорій справ, а також порядок їх розгляду визначаються законом (частини 3- 5 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Положеннями пункту 5 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

З вищевказаних приписів чинного законодавства вбачається, що встановлення факту неправомірності дій суб`єкта владних повноважень здійснюється виключно судами адміністративної юрисдикції при розгляді адміністративних справ.

Однак, у порушення вказаних приписів Конституції України, які є нормами прямої дії, а також КАС України, судді Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 910/2529/22 в порядку господарського судочинства у своїй постанові від 21 червня 2023 року фактично надали правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень - СБУ, під час реалізації ним своїх владно-управлінських функцій, визнали такі дії правомірними (пункти 56 та 59 даної постанови).

Водночас, у вказаній постанові Верховного Суду в пункті 55 прямо зазначено про те, що: "дії Департамента СБУ з подання скарги до Міністерства спрямовані не на захист його приватноправових інтересів, а на захист інтересів держави шляхом реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, що було спрямовано на запобігання протиправних дій особами, щодо яких застосовані персональні санкції".

Такий висновок додатково вказує на публічно-правову природу правовідносин, які склалися між учасниками даної справи при розгляді Міністерством відповідної скарги СБУ.

За таких обставин суд, при вирішенні питання щодо можливості розгляду даного спору за правилами господарського судочинства, не застосовує правові висновки Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду, викладені в постанові від 21 червня 2023 року в справі № 910/2529/22.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір має виключно публічно-правовий характер, у зв`язку з чим останній підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, провадження у справі № 910/5996/24 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На виконання положень зазначеної норми суд роз`яснює позивачу, що пред`явлення вищевказаних позовних вимог до Міністерства має здійснюватися в порядку адміністративного судочинства.

Суд також звертає увагу сторін на те, що відповідно до частини 3 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно з частиною 4 статті 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така вимога визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Разом із тим, за змістом частини 1 статті 7 наведеного Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи на час постановлення даної ухвали клопотань Товариства про повернення йому сплаченої суми судового збору, суд на час постановлення даної ухвали позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті.

Керуючись статтями 231, 233, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 910/5996/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фестланд" до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смірнової Алли Сергіївни, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України, про визнання незаконним та скасування наказу в частині, скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити дії закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254-257 ГПК України.

Дата складання повного тексту ухвали: 23 липня 2024 року.

СуддяЄ.В. Павленко