ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2024 Справа № 917/650/24

за позовною заявою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", вул. Козака, 2-а, м.Полтава, 36000

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт", вул. Заводська 1, м.Глобине, Кременчуцький район, Полтавська область, 39001

ІІІ особа Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській та Сумський областях, вул.Небесної Сотні,1/23 м.Полтава, 36014

про визнання недійсним правочину

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт", в якому просить суд визнати недійсним договір укладений між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" про передачу газорозподільної системи у власність № 14/07/20 від 08.09.2020 року.

В обгрунтування позову позивач посилається на те, що майно, яке є предметом Договору № 14/07/20 від 08.09.2020 року про передачу газорозподільної системи у власність є власністю держави.

Так, 'ГОВ ІПК «Полтавазернопродукт» ввело АТ «Полтавагаз» в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме при укладенні Договору № 14/07/20 від 08.09.2020 про передачу газорозподільної системи у власність, а саме газопроводу с. Шевченки - Сіренки Кременчуцького (Глобинського) району, Полтавської області (інвентарний номер 40), оскільки Відповідачу достеменно було відомо, що даний газопровід є державним майном та не перебуває у власності підприємства.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 23.04.2024 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 21.05.2024

07.05.2024 за вхід. № 6341 від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач у відзиві зазначає наступне.

На момент оформлення договору № 14/07/20 від 08.09.2020 року та Додатку 1 (акти приймання-передачі майна) та Додатку 2 (перелік та характеристика майна) (газорозподільної системи), позивач не вимагав від відповідача ніяких правоустановчих документів на цей газопровід.

До позовної заяви, позивачем долучено копію договору № 2 від 12.11.2018 року на експлуатацію складової єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Укладаючи договір, позивачу ще в листопада 2018 року було достеменно відомо, що відповідач не є власником газопроводу, оскільки згідно пункту 1.5 договору № 2 від 12.11.2018 року, надання послуг (робіт) здійснюється за умови наявності у Замовника (відповідача) документів, що підтверджують право власності на об`єкт, а також: виконавчо-технічну документацію на об`єкт.

Отже, висловлювання позивача про те, що його було введено в оману є безпідставним та не заслуговують на увагу суду.

08.05.2024 за вхід. № 6422 від ІІІ особи надійшла заява, в якій ІІІ особа підтримує позовні вимоги.

Третя особа в заяві зазначає наступне.

За договором купівлі-продажу державного майна радгоспу «Великокринківський» Глобинського району від 26.03.1997 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області (продавець) та товариством покупців радгоспу «Великокринківський» Глобинського району( покупець) газифікація у власність не передавалась

Регіональне відділення як орган управління зазначає, що з моменту приватизації державного майна радгоспу «Великокринківський» та до цього часу державне майно - газифікація (діючий газопровід) із державної власності на законних підставах не вибувало.

Оскільки ТОВ «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» не є власником державного майна, то, з урахуванням змісту права власності, визначеного Цивільним кодексом України, таке товариство відповідно не наділене повноваженнями щодо розпорядження майном, яке перебуває у державній власності та не належить останньому ані на праві власності, ані на праві оперативного управління.

13.05.2024 за вхід. № 6577 від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що при укладанні даного Договору АТ «Полтавагаз» не було відомо, що даний газопровід обліковується як державне майно, тому уклало договір про передачу належних власникам газорозподільних систем у власність.

АТ «Полтавагаз» не володіло інформацією що майно, яке передається у власність підприємству належить державі, якщо б дана обставина була відома позивачу сторона не вступила б у правовідносини, невигідні для неї та які суперечать чинному законодавству, та розглянула іншу можливість експлуатації даного газопроводу.

Також, пунктом 2.1 Договору визначено, що право власності на майно, передане за цим Договором, належить Підприємству.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, встановив:

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» є Оператором газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ), що діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, в межах території, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації АТ «Полтавагаз», виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, Регулятор) від 15.06.2017 № 778 (зі змінами внесеними постановою НКРЕКП від 16.12.2020 № 2512).

Взаємовідносини оператора газорозподільних систем із споживачами природного газу, а також умови забезпечення надійної і безпечної експлуатації газорозподільних систем та гарантованого рівня розподілу (переміщення) природною газу до/від суміжних суб`єжтів ринку природного газу відповідної якості; комерційного, у тому числі приладового обліку природного газу в газорозподільній системі та визначення його об`ємів і обсягів передачі до/з газорозподільної системи, у тому числі в розрізі суб`єктів ринку природного газу; доступу замовників до газорозподільної системи для приєднання до неї їх об`єктів будівництва або існуючих об`єктів (умови технічного доступу); доступу суб`єктів ринку природного газу до газорозподільної системи для фактичної передачі (розподілу/споживання) належного їм природного газу до/з газорозподільної системи (умови комерційного доступу); механізмів взаємодії оператора газорозподільної системи з операторами суміжних систем та з іншими суб`єктами ринку природного газу визначені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 №1379/27824, надалі Кодекс ГРМ, Законом України «Про ринок природного газу». Правилами безпеки систем газопостачання України, що затверджені наказом Міністерства вугільної енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285.

Відповідно до глави І розділу III Кодексу газорозподільних систем, експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ.

Власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами Г`РМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ. (пункт 2 глави 1 розділу III Кодексу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

На виконання вимог законодавства у сфері ринку природного газу між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" (АТ «Полтавагаз») був укладений договір № 2 від 12.11.2018 року на експлуатацію складових газорозподільної системи (надалі Договір).

За Договором Замовник передає виконавцю в експлуатацію складові Єдиної газотранспортної системи, які безпосередньо приєднанні до газових мереж Виконавця, який є газорозподільним підприємством, та використовується для забезпечення розподілу природного газу.

08.09.2020 року між Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (Власник) укладено договір про передачу газорозподільної системи у власність № 14/07/20 (надалі Договір).

Предметом цього Договору є передача Власником у власність Підприємству газорозподільної системи (далі - майна).

Відповідно до п. 1.2. Договору, перелік та характеристика майна, яке передається Підприємству у власність, зазначаються в додатку, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно п. 1.3. Договору, право власності на майно у Підприємства виникає з дати підписання Сторонами цього Договору та акта приймання - передачі майна, що с невід`ємною частиною Договору.

Майно за цим Договором передається у власність Підприємства безоплатно (пункт 1.4 Договору).

ТОВ «ІПК «Полтавазернопродукт» листом від 01.05.2022 № 456/1 направило Регіональному відділенню копії : договору про передачу газопровідної системи у власність № 14/07/20 від 08.09.2020 з додатком 2 до договору «Перелік та характеристика майна (газопровідної системи), переданого у власність Підприємству», актів приймання-передачі майна (Додаток № 1 до цього договору), згідно яких здійснено передачу основного засобу Газопровід с. Шевченки - Сіренки (інвентарний номер 40) АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (далі - акціонерне товариство).

З метою впорядкування даних Реєстру об`єктів державної власності, просило повідомити Регіональне відділення в якому статусі (форма власності) взято на облік акціонерним товариством державне майно - газифікацію (діючий газопровід) за адресою: с. Шевченки - Сіренки та хто являється органом управління вищевказаного об`єкту.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях листом від 09.06.2022 року №11-122-01898 повідомили, що на сьогоднішній день в сфері управління Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (далі - Регіональне відділення) перебуває державне майно, яке під час приватизації не було включене до статутного капіталу ТОВ «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (далі - ТОВ «ІПК «Полтавазернопродукт»), а саме: газифікація (діючий газопровід), що знаходиться за адресою: с. Шевченки - Сіренки, Кременчуцький (Глобинський) район, Полтавська область.

Позивач зазнаачає, що із вказаного листа дізнався, що газопровід с. Шевченки - Сіренки Кременчуцького (Глобинського) району, Полтавської області (інвентарний номер 40) перебував у державній власності на момент укладання договору № 14/07/20 від 08.09.2020 року про передачу газорозподільної системи у власність, тобто даний газопровід переданий ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» у власність Оператору ГРМ без законних на те підстав.

08.08.2022 року АТ «Полтавагаз» направило па адресу ТОВ ПІК «Полтавазернопродукт» лист № 06/9925 яким повідомило, що в зв`язку із нововиявленими обставинами та встановленням факту, що майно, яке є предметом Договору № 14/07/20 від 08.09.2020 року про передачу газорозподільної системи у власність є власністю держави, а тому даний договір повинен бути розірваний та підписану Додаткову угоду про розірвання даного Договору, а також повідомлено Відповідачу про необхідність вирішення питання стосовно безаварійної експлуатації та технічного обслуговування вищевказаного майна.

У відповідь на лист №06/9925 від 08.08.2022 року ТОВ "ІПК «Полтавазернопродукт» повідомило, що на підставі Договору № 14/07/20 від 08.09.-2020 року Відповідач передав АТ «Полтавагаз газопровід високого та низького тиску, що знаходиться за адресою: с. Шевченки - Сіренки, Кременчуцький (Глобинський) район, Полтавська область, який безпосередньо приєднаний до газових мереж АТ «Полтавагаз» та використовується для забезпечення розподілу природного газу від газорозподільної станції безпосередньо споживачам АТ «Полтавагаз». Також зазначено, що відповідач не с власником газопроводу високою та низького тиску та не є підприємством, яке здійснює діяльність у сфері оператора газорозподільної системи й надання послуг з розподілу природного газу та у нього відсутні підстави для розпорядження й утримання цього майна, тому не вбачає підстав для задоволення листа та підписання додаткової угоди про розірвання Договору № 14/07/20 від 08.09.2020.

Листом від 01.02.2024 №11-122-00506 Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях на виконання доручення Фонду державного майна України, здійснено запит до позивача з проханням терміново надати інформацію щодо об`єкту державної власності - газифікації (діючого газопроводу), що знаходиться за адресою: с. Шевченки - Сіренки, Кременчуцький (Глобинський) район, Полтавська область.

Зазначено, що вказаний об"єкт належить до сфери управління Регіонального відділення та обліковується на балансі ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт», як державне майно

АТ «Полтавагаз» повторно 09.02.2024 року на адресу ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» направило лист № 06/1718, яким повідомило, що в зв`язку із зміною обставин, якими керувалося товариство під час укладання договору, тому даний договір повинен бути розірваний, разом із зазначеним листом направлено підписану Додаткову угоду про розірвання даного Договору.

Відповідач не відреагував на лист позивача.

Так, позивач зазначає, що ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» ввело його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме при укладенні Договору № 14/07/20 від 08.09.2020 про передачу газорозподільної системи у власність, а саме газопроводу с. Шевченки - Сіренки Кременчуцького (Глобинського) району, Полтавської області (інвентарний номер 40), оскільки Відповідачу достеменно було відомо, що даний газопровід є державним майном та не перебуває у власності підприємства.

Крім того, згідно переданої до АТ «Полтавагаз» технічно-виконавчої документації вбачається що замовником будівництва даного газопроводу є відповідач, тобто АТ «Полтавагаз» не могло бути відомо, що майно, а саме газопровід Шевченки - Сіренки Кременчуцького (Глобинського) району, Полтавської області (інвентарний номер 40), яке під час приватизації не було включене до статутного капіталу ТОВ «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт».

Але всупереч вимогам глави 1 розділу III Кодексу газорозподільних систем де чітко встановлено, що власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ, яка регулює правовідносини між позивачем та відповідачем, щодо експлуатації газової мережі, з метою уникнення укладання договору про експлуатацію газорозподільних систем та сплати коштів позивачу за виконання умов договору, звернувся з заявою про укладання іншого договору, а саме Договору про передачу належних власникам газорозподільних систем у власність, умисно ввівши в оману представника підприємства, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності та замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (відсутність права власності на майно (газопровід).

АТ «Полтавагаз» не володіло інформацією що майно, яке передається у власність підприємству належить державі, якщо б дана обставина була відома позивачу, сторона не вступила б у правовідносини, невигідні для неї та які суперечать чинному законодавству.

Дана обставина і стала підставою для звернення позивача до суду з позовною вимогою про визнання недійсним Договору про передачу газорозподільної системи у власність № 14/07/20 від 08.09.2020 року.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Правові наслідки правочинів, вчинених під впливом помилки або обману передбачені положеннями ст.ст. 229 та 230 Цивільного кодексу України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які (значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не мас істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненадапням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, обман мас місце, коли задля вчинення правочину або надасться невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману доведено позивачем вищезазначеними обставинами.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Крім того, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На думку суду, визнання спірного договору недійсним є належним та ефективним способом захисту прав позивача, порушених внаслідок укладення спірного правочину, що в свою чергу повністю відповідає завданням господарського судочинства.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, Договір про передачу газорозподільної системи у власність № 14/07/20 від 08.09.2020 року, укладений між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт", визнається судом недійсним.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм, викладених вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити

2. Визнати недійсним договір, укладений між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" () про передачу газорозподільної системи у власність № 14/07/20 від 08.09.2020 року.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" (вул. Заводська 1, м.Глобине, Кременчуцький район, Полтавська область, 39001, ) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" ( вул. Козака, 2-а, м.Полтава, 36000, ) судовий збір у розмірі 3028,00грн.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 25.07.2024

Суддя Кльопов І.Г.