УХВАЛА

м. Київ

23.07.2024Справа № 910/5472/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участю секретаря судового засідання Ходзіцького О.В., розглянувши у судовому засіданні скаргу позивача (стягувача) на дії (бездіяльність) державного виконавця при виконання судового рішення у справі

за позовом Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 10 326 256,80 грн.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2024 позов Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" задоволено, стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 10 326 256,80 грн. основного боргу, 154 893,86 грн. витрат зі сплати судового збору та відстрочено виконання рішення до 18 березня 2024 року.

Господарським судом міста Києва 06.03.2024 видано наказ.

Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини" звернулось 02.07.2024 до Господарського суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2024 призначено розгляд скарги у судовому засіданні 23.07.2024.

Відповідачем (боржником) 19.07.2024 надано суду письмові заперечення з наголошенням на необхідності закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У судове засідання представники сторін не з`явились, відповідно, додаткових пояснень суду не надали.

Скаргу розглянуто судом за наявними у матеріалах справи доказами.

Необхідність звернення за судовим захистом права в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, врегульованого розділом VІ Господарського процесуального кодексу України, скаржником обґрунтовано порушенням посадовою особою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції вимог статті 129-1 Конституції України та статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Позивач (стягувач) звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою №27-289 від 10.06.2024 про накладення арешту на грошові кошти боржника.

У заяві №27-289 від 10.06.2024 стягувач посилається до правових приписів статей 18 та 24 Закону України «Про виконавче провадження», якими надано право відповідній посадовій особі накладати арешт на грошові кошти боржника.

Суд звертає увагу, що мова йде саме про право, а не про юридичний обов`язок виконавця накласти арешт на грошові кошти боржника.

Таким чином, у даному випадку мова йде про дискреційні повноваження посадової особи, які вона може здійснювати з певною свободою розсуду та обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке ця посадова особа вважає найкращим за таких обставин.

Судом прийнято до уваги твердження скаржника про його належність до державного (стратегічного) сектору економіки держави. Одночасно судом враховано і вклад відповідача в енергозабезпечення країни в умовах воєнного стану та пошкодження частини об`єктів критичної інфраструктури.

Відповідно, суд дійшов висновку, що не прийняття рішення державним виконавцем про накладення арешту на грошові кошти боржника у даний час та за наявних об`єктивних обставин є розумною та обґрунтованою мірою.

Судом відхиллено доводи відповідача у справі (боржника у виконавчому провадженні) в частині того, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною першою статті 342 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

За процесуально-правовими приписами статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду (№ 911/100/18, № 660/612/16-ц, № 906/530/17, 927/395/13 тощо) справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно, для застосування судом правових висновків Великої Палати Верховного Суду у даному випадку відповідач (боржник) мав прямий процесуальний обов`язок довести суду у перш за все факт об`єднання у зведеному виконавчому провадженні виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Проте, боржник надав суду фактично єдиний доказ на підтвердження своїх вимог - постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.05.2024, яка жодним словом не стверджує про виконання у зведеному провадженні судових рішень, ухвалених судами різних юрисдикцій.

Таким чином, відповідачем (боржником) не доведено суду належними доказами наявність у даному випадку належних підстав для закриття провадження на підставі пункту першого частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 239, 242, 343, 344 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні скарги Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" на бездіяльність головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, передбаченому розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Т.Ю.Кирилюк