РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2024Справа № 910/2439/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., за участю секретаря судового засідання Улахли О.М. розглянув у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-консалтингова фірма "Агронафтасервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Макситоргбуд"

про стягнення 402 942,32 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Макситоргбуд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-консалтингова фірма "Агронафтасервіс"

про розірвання договору

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-консалтингова фірма "Агронафтасервіс" (далі -позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Макситоргбуд" (далі -відповідач) 402 942,32 грн., з яких 395 849,16 грн. попередньої оплати за непоставлений товар, 4 365,42 грн. інфляційних втрат, 2 727,74 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем поставки товару на суму 395849,16 грн. за договором поставки товарів № 2339 від 24.12.2022.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2439/24 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та встановлено сторонам строки вчинення процесуальних дій.

Копія вказаної ухвали суду доставлена до електронного кабінету позивача та відповідача 08.03.2024.

21.03.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує.

22.03.2024 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, в якій відповідач заявив вимоги про розірвання договору поставки товарів № 2339 від 24.12.2022 на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України у зв`язку з істотним порушенням позивачем умов договору поставки.

26.03.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 01.04.2024 прийняв зустрічний позов у справі № 910/2439/24 до розгляду та об`єднав вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 23.04.2024.

17.04.2024 від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, клопотання про поновлення строку для подання доказів, відзив на зустрічну позовну заяву.

Позивач у відзиві на зустрічний позов проти задоволення зустрічного позову заперечує та вказує, що матеріалами справи підтверджується факт часткового виконання договору поставки товарів № 2339 від 21.12.2022 з боку обох сторін.

17.04.2024 засобами системи "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 22.04.2024 клопотання представника позивача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу «Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом» (посилання в мережі інтернет - https://vkz.court.gov.ua/) задоволене.

22.04.2024 позивач через електронний суд подав заяву про зміну предмету позову, в якій змінив предмет позову та просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 395 849,16 грн, 4 365,42 грн. інфляційних втрат, 2 727,74 грн. 3% річних за користування коштами.

В судовому засіданні 23.04.2024 заява про зміну предмету позову прийнята судом до розгляду, в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів суд відмовив, закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 28.05.2024.

20.05.2024 від позивача надійшли додаткові пояснення.

22.05.2024 позивач через електронний суд вдруге подав клопотання про витребування доказів.

28.05.2024 підключення в режимі відео конференції представника позивача не відбулось через відсутність відеозв`язку, представник відповідача в судове засідання не з`явився. Суд відклав судове засідання на 09.07.2024, про що повідомив стономи ухвалою - повідомленням відповідно до ст. 120 ГПК України.

Копія вказаної ухвали суду доставлена до електронного кабінету позивача та відповідача 30.05.2024.

В судовому засіданні 09.07.2024 клопотання позивача про витребування доказів від 22.05.2024 суд залишив без розгляду з підстав ч.2 ст. 207 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги за первісним позовом задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Жодних клопотань не надав, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши надані документи та матеріали, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

24.12.2022 між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, був укладений договір № 2339 поставки товарів (далі - договір), відповідно до предмету якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, відвантажити товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти та оплатити такий товар (далі - товар) (п.1.1. договору).

Кількість товару, що є предметом поставки за цим договором, його дольове співвідношення (асортимент, об`єм, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначається в специфікаціях (п.1.2.договору).

На кожну поставку партії товару сторони погоджують та укладають окрему специфікацію. Кожна специфікація узгоджується сторонами будь-яким взаємоприйнятним способом, зокрема електронною поштою, а після її підписання сторонами додається до цього договору і є його невід`ємною частиною (п.п. 1.3., 1.4. договору).

Також умовами договору визначено, що постачальник повинен передати (поставити) покупцю товар відповідно до погодженої Специфікації, яка повинна містити найменування, сортність, одиницю виміру, кількість товару, вимоги до якості, ціну товару, строки поставки.

Ціна товару, строки поставки партії товару визначаються сторонами у специфікації (п.п.3.1., 4.1.).

Відповідно до п. 5.1. договору, розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України - гривні, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Пунктом 5.2. договору встановлено, що оплата за цим договором здійснюється на поточний рахунок постачальника шляхом оплати загальної вартості товару визначеної в специфікації.

Пунктом 6.1. договору, визначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором , сторони несуть відповідальність, що визначається даним договором та чинним законодавством України, а в пункті 6.3. договору зазначено, що у разі недопоставки товару, постачальник зобов`язується повернути покупцю суму грошей, що дорівнює вартості недопоставленого товару у термін не пізніше 5 (п`яти) днів з дати поставки товару.

Згідно з п. 6.6. покупець зобов`язаний здійснювати оплату за кожну партію Товару протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати пред`явлення рахунку до сплати.

За товарно-транспортною накладною № 04 від 04.01.2023 та видатковою накладною № 04 від 04.01.2023 на підставі договору №2339 від 24.12.2022 року відповідач поставив позивачу товар - бруски у кількості 5,73 куб.м., а позивач прийняв вказаний товар на загальну суму 92 413,44 грн. (з ПДВ), що підтверджується підписаними сторонами видатковою накладною та товарно - транспортною накладною, копії яких наявні в матеріалах справи.

25.01.2023 позивач сплатив на користь відповідача за платіжною інструкцією № 2258 від 25.01.2023 суму 488 262,60 грн, з призначенням платежу «оплата згідно рф 2339 від 24.12.22 у сумі 406885,50 грн, ПДВ- 20% 81377,10 грн. Копія платіжної інструкції додана до матеріалів позову.

Позивач звернувся з позовною вимогою про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 395849,16 грн.(різниці між вартістю поставленого товару та сумою оплати), посилаючись на пункти 6.1., 6.3.договору, норми цивільного та господарського законодавства, які регулюють договірні відносини та ст. 1212 ЦК України. В позовній заяві позивач зазначає, що необхідність в отриманні товару вже відпала, на момент подання позову договір не розірваний та не визнаний недійним у судовому порядку, тому зобов`язання є чинними. Вказує, що наявне порушення з боку відповідача щодо поставки товару на суму 395849, 16 грн., у зв`язку з чим з 07.12.2023 (з застосуванням семиденного строку від дня пред`явлення вимоги) кошти перебувають у відповідача без достатньої правової підстави. Також позивач просить стягнути з відповідача 4 365,42 грн. інфляційних втрат, 2 727,74 грн. 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення первісного позову заперечує, підтверджує, що 24.12.2022 між сторонами був підписаний договір поставки № 2339, проте жодні специфікації до договору сторонами не погоджувались та не укладалися, додатків, додаткових угод до договору не підписувалось. Отже, сторонами договору не погоджені істотні умови договору поставки, позивачем не надано доказів на підтвердження замовлення ним у відповідача товару, відповідачем не виставлялись рахунки за цим договором, тому платіжна інструкція не є належним доказом оплати саме за цим договором.

Відповідачем поданий зустрічний позов, в якому відповідач заявив вимоги про розірвання договору поставки товарів № 2339 від 24.12.2022 на підставі ч.2 т. 651 ЦК України, в зв`язку з істотним порушенням позивачем умов договору щодо визначення асортименту товару, що підлягає поставці.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) у відзиві на зустрічний позов вказує, що матеріалами справи підтверджується факт часткового виконання договору поставки товарів № 2339 від 21.12.2022 з боку обох сторін, та невиконання договору стороною відповідача в частині повної поставки товару на суму 395849,16 грн., проти задоволення зустрічного позову заперечує.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовами не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно положень ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж.

Щодо вимог за первісним позовом про стягнення боргу в розмірі 395849,16 грн, 4 365,42 грн. інфляційних втрат, 2 727,74 грн. 3% річних,суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що сторонами був укладений договір поставки № 2339 від 24.12.2022, при цьому специфікацію до договору сторонами не було погоджено та підписано, але не заважаючи на вказані обставини відповідачем (постачальником) було поставлено позивачу товар - бруски у кількості 5,73 куб.м на загальну суму 92 413,44 грн. (з ПДВ) за товарно-транспортною накладною № 04 від 04.01.2023 та видатковою накладною № 04 від 04.01.2023. У видатковій накладній № 04 від 04.01.2023 зазначено підстава - договір №2339 від 24.12.2022 року, видаткова та товарно- транспортна накладні підписані представниками як відповідача так і позивача.

Отже, сторони прийняли вказаний договір поставки до виконання, незважаючи на відсутність специфікації до договору.

За встановленими обставинами справи, договір укладався з метою виконання постачальником своїх зобов`язань щодо поставки товару позивачу (покупцю) і відповідач приступив до виконання договору, поставив позивачу товар - бруски у кількості 5,73 куб.м на загальну суму 92 413,44 грн.

За платіжною інструкцією № 2258 від 25.01.2023 позивач сплатив на рахунок відповідача суму 488 262,60 грн, з призначенням платежу «оплата згідно рф 2339 від 24.12.22 у сумі 406885,50 грн, ПДВ- 20% 81377,10 грн».

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 ГПК України).

Рахунку - фактури № 2339 від 24.12.2022 сторони суду не надали, при цьому відповідачем не спростовано факту отримання коштів в сумі 488 262,60 грн за платіжною інструкцією № 2258 від 25.01.2023.

Доказів укладення іншого договору суду також не надано.

Оцінюючи надані сторонами докази та аргументи сторін, суд зазначає, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем умов договору поставки. Позивач здійснивши перерахування коштів на рахунок відповідача за платіжною інструкцією № 2258 від 25.01.2023 на суму 488 262,60 грн, не довів суду та не надав належних доказів, який саме товар та у який строк мав бути поставлений відповідачем, при цьому стверджуючи, що відповідач не здійснив поставку товару на спірну суму хоч договір поставки є дійсним.

З огляду на викладене, посилання позивача на приписи статей 525, 526 ЦК України, як і на статтю 1212 ЦК України є безпідставними .

Щодо зустрічного позову про розірвання договору:

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 викладено правовий висновок щодо застосування положень частини 2 статті 651 ЦК України, згідно з яким йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Отже у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Зустрічний позов про розірвання договору відповідач обґрунтовує тим, що позивачем всупереч договору поставки № 2339 від 24.12.2022 не було виконано свого обов`язку щодо визначення асортименту товару, що підлягає поставці за договором, тому відповідач значною мірою позбавлений того,на що він розраховував при укладенні вказаного договору.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Жодних доказів істотного порушення договору, а також наявності шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розміру, відповідач (позивач за зустрічним позовом) суду не надав.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем (позивачем за зустрічним позовом ) наявності визначених законом підстав для розірвання договору в порядку частини 2 статті 651 ЦК України.

Також, досліджуючи питання порушення позивачем та відповідачем умов договору, суд зазначає, що у договорі сторони погодили, що кількість товару, що є предметом поставки, його асортимент, об`єм, номенклатура, ціна товару, строки поставки партії товару визначаються сторонами у специфікаціях, які сторони погоджують та укладають на кожну поставку, при цьому специфікацію до договору сторони не узгоджували та не підписували, але факт часткового виконання договору не спростували належними та допустимими доказами.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) порушення відповідачем його прав чи законних інтересів, за захистом яких він звернувся до суду з зустрічним позовом, недоведеність наявності визначених законом підстав для розірвання договору в порядку частини 2 статті 651 ЦК України.

Враховуючи приписи ст.76, 77-79, 86 Господарського процесуального кодексу Україні, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення і первісного і зустрічного позовів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в части ні первісного позову, на відповідача в частині зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 86, 129,180, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

Судові витрати за первісним позовом покласти на позивача.

2. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Судові витрати за зустрічним позовом покласти на відповідача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції в строки та порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складене 26.07.2024

Суддя О.М.Ярмак