ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/5684/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРИТЕТ" (, 65005, м. Одеса, вул. Мельницька, буд. 30В)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС КОММОДИТИС" (, 65111, м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, буд. 44, кв. 79)

про стягнення 63991,16 грн.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАРИТЕТ" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС КОММОДИТИС" про стягнення 63991,16 грн.

Ухвалою від 01.01.2024 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою від 16.01.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРИТЕТ" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи та вирішено інші процесуальні питання.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 16.01.2024, направлена відповідачу на адресу, відомості щодо якої містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулась до суду з відміткою поштового відділення про відсутність адресата за вказаною адресою.

Суд враховує, що відповідно до п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).

За наведеного суд констатує, що судом було вжито заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, отже відповідач є належним чином повідомлений про розгляд даної справи господарським судом.

Відзив на позовну заяву, будь-які заяви та клопотання від відповідача не надходили.

Таким чином, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст.178 цього Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом було здійснено розгляд справи поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, впродовж розумного строку.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 15.09.2023 між ТОВ "ПАРИТЕТ" (позивач, перевізник) та ТОВ "ВЕЛЕС КОММОДИТИС" (відповідач, замовник) було укладено Договір-заявку № 44 на перевезення контейнера, за яким ТОВ "ПАРИТЕТ" повинно було здійснити перевезення вантажу (сірники безпечні) з пункту завантаження: порт Констанци (Південний), Румунія, до пункту розвантаження: м. Київ, Україна, а ТОВ "ВЕЛЕС КОММОДИТИС" зобов?язалось оплатити вартість перевезення у розмірі 60000, 00 грн.

Як зазначає позивач, на виконання Договору-заявки та домовленостей сторін ТОВ "ПАРИТЕТ" зі свого боку належним чином виконало свої зобов`язання.

Так, 16.09.2023 відповідний транспортний засіб ТОВ "ПАРИТЕТ" (держ. номер НОМЕР_1 з причепом держ. номер НОМЕР_2 ) після завантаження (що підтверджується вантажною-митною декларацією про завантаження від 16.09.2023) виїхав з порту Констанци (Південний), Румунія, у напрямку пункту розвантаження у м. Київ, Україна.

21.09.2023 ТОВ "ПАРИТЕТ" було здійснено розвантаження вантажу у пункті розвантаження у м.Київ, Україна (що підтверджується міжнародною товарно- транспортною накладною CMR від 21.09.2023), після чого 22.09.2023 вищезазначений транспортний засіб прибув для здачі контейнера у м. Одеса.

Після прибуття до порту у м.Одеса, 22.09.2023 ТОВ "ПАРИТЕТ" самостійно за свій рахунок сплатило платежі за в`їзд та стоянку у порті, але не змогло здати контейнер через відсутність договору між ТОВ "ВЕЛЕС КОММОДИТИС" та контейнерною лінією порту, а також через відсутність грошових коштів на відповідному рахунку у ТОВ "ВЕЛЕС КОММОДИТИС", про що було повідомлено представниками порту.

Відповідно до Договору-заявки №44 від 15.09.2023 ТОВ "ПАРИТЕТ" повинно було здійснити перевезення та здати контейнер в контейнерну лінію порту. Будь-яких правочинів на оренду контейнера, яким перевозився вантаж, між лінією порту та ТОВ "ПАРИТЕТ" не укладалось, даний обов`язок покладався на замовника ТОВ "ВЕЛЕС КОММОДИТИС".

Таким чином, за твердженням позивача, ТОВ "ПАРИТЕТ" було позбавлено можливості здати контейнер з безпосередньої вини ТОВ "ВЕЛЕС КОММОДИТИС", що призвело до вимушеного довготривалого простою транспортного засобу.

26.10.2023 позивачем було передано контейнер в лінію, що підтверджено відповідним актом.

01.11.2023 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату вартості перевезення у розмірі 60000,00 грн.

Означена вимога залишена без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Окрім основної заборгованості, позивач нарахував та заявив до стягнення 2735,34 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 473,42 грн. 3% річних та 782,40 грн. збитків від інфляції.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Згідно з приписами ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до абзацу 1 ст. 11 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Статтею 931 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на виконання умов Договору-заявки №44 від 15.09.2023 надав послуги з перевезення, що підтверджується копіями вантажної митної декларації про завантаження від 16.09.2023 та міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 21.09.2023.

Вантаж було доставлено вантажоодержувачу 21.09.2023, про що свідчить відмітка останнього в графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 21.09.2023.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується та не заперечується відповідачем виконання позивачем відповідно до умов Договору-заявки від 15.09.2023 перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні на загальну суму 60000,00 грн.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 року № 72/14-612/1-1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17.05.2007 року.

Згідно ст.1 Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами CMR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Як зазначалося судом вище, на підтвердження факту організації послуг з транспортного перевезення вантажу згідно Договору-заявки від 15.09.2023 позивачем надано міжнародну товарно-транспортну накладну (CMR) від 21.09.2023.

Отже, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства та умови договору, надана позивачем міжнародна товарно-транспортна накладна є належним та допустимим доказом надання послуг з перевезення вантажу, зміст якої, зокрема, відмітки про доставку вантажу та отримання його вантажоотримувачем на вказаній CMR, дають суду підстави стверджувати про виконання позивачем обов`язків з прийняття вантажу до перевезення та належної передачі вантажу вантажоотримувачу.

Крім того, суд враховує, що за умовами п.12 Договору-заявки №44 від 15.09.2023, вартість перевезення складає 60000,00 грн. Оплата здійснюється по факту вивантаження вантажу на складі вантажоодержувача та здачі контейнера в лінію.

За умовами п.5 Договору-заявки №44 від 15.09.2023, номер контейнера, визначеного для перевезення вантажу, є - ZIMUTUT6034203 (ZCSU7125524).

Як слідує з матеріалів справи, відповідний контейнер ZCSU7125524 було передано ТОВ "УСПЕКО" 26.10.2023, що підтверджено Актом приймання-передачі контейнера.

Таким чином, з урахуванням умов Договору-заявки строк конання зобов`язань відповідача в частині оплати наданих позивачем послуг є таким, що настав.

Отже, враховуючи відсутність правових підстав для утримання відповідачем суми грошових коштів, а також беручи до уваги те, що відповідач на момент прийняття рішення не надав доказів погашення основної заборгованості в добровільному порядку, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 60000,00 грн.

В частині вимог про стягнення 2735,34 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 473,42 грн. 3% річних та 782,40 грн. збитків від інфляції суд зазначає наступне.

Що стосується процентів за користування чужими грошовими коштами.

Так, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

У справі, яка розглядається, позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами з 22.09.2023 (дня, наступного після здачі вантажу одержувачу) по 26.12.2023, оскільки відповідачем не було оплачено послуги з перевезення вантажу.

При цьому, позивач вважає можливим нарахування цих процентів з огляду на приписи ч.6 ст.231 ГК України, відповідно до якої штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 ЦК України).

Отже, передбачене статтею 536 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) слід розуміти як право сторін на договірне визначення розміру процентів і порядку їх сплати.

Натомість, дослідивши умови Договору-заявки №44 від 15.09.2023 суд встановив, що сторонами у договорі не передбачено нарахування відсотків за користування грошовими коштами, не визначено методику обрахунку процентів за користування коштами, зокрема їх розміру.

Твердження позивача про застосування розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ з посиланням на ч. 6 ст. 231 ЦК України є безпідставними, з огляду на наступне.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Втім, нараховані позивачем проценти за користування грошовими коштами, що передбачені статтею 536 ЦК України, не є штрафними санкціями (неустойкою, пенею, штрафом тощо), а виступають способом захисту прав та інтересів перевізника, який, надавши послуги з перевезення та не отримавши за це плату набув статусу кредитора. Отже, до процентів за користування грошовими коштами не може бути застосована ч. 6 ст. 231 ГК України, що встановлює методику обрахунку штрафних санкцій.

До того ж, ч. 6 ст. 231 ГК України не визначає розмір штрафних санкцій на рівні облікової ставки НБУ, а лише вказує на те, що розмір договірних штрафних санкцій, що має бути узгоджений сторонами у договорі, визначається у відсотках з врахуванням встановленої облікової ставки НБУ.

Беручи до уваги вищезазначене, вимоги в частині стягнення 2735,31 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та збитків від інфляції.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так позивачем річні та інфляційні нараховано за період з 22.09.2023 (день, наступний за днем передачі вантажу) по 26.12.2023.

Суд враховує, що умовами Договору-заявки №44, а саме п.12, визначено, що оплата здійснюється по факту вивантаження вантажу на складі одержувача та здачі контейнера в лінію.

Як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається, що контейнер ZCSU7125524 було передано ТОВ "УСПЕКО" 26.10.2023, що підтверджено Актом приймання-передачі контейнера.

Таким чином, з урахуванням умов договору, строк виконання зобов`язань відповідача з оплати послуг транспортного перевезення є таким, що настав 27.10.2023.

При цьому суд не приймає до уваги твердження позивача відносно того, що затримка здачі контейнера мала місце саме з вини відповідача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази означеного.

Зі змісту cт. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Великою Палатою Верховного Суду було зазначено: слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст.

Електронне листування, яке було надано позивачем на підтвердження вини відповідача у затримці здачі контейнера, не може розглядатись як доказ у суді, оскільки це листування не дає можливість суду встановити авторів цього листування.

Отже, належним періодом нарахування 3% річних та збитків від інфляції є з 27.10.2023 по 26.12.2023.

Суд здійснив розрахунок 3% річних та збитків від інфляції та встановив, що належними до стягнення є 300, 82 грн. 3% річних та 722,10 грн. збитків від інфляції.

У задоволенні решти вимог в сумі 172,60 грн. 3% річних та 60,30 грн. збитків від інфляції слід відмовити.

Відповідно дост.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС КОММОДИТИС" (, 65111, м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, буд. 44, кв. 79) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРИТЕТ" (, 65005, м. Одеса, вул. Мельницька, буд. 30В) - 60000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп. основної заборгованості, 300 (триста) грн. 82 коп. 3% річних, 722 (сімсот двадцять дві) грн. 10 коп. збитків від інфляції, 2559 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 46 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Судові витрати в сумі 124,54 грн. судового збору покласти на позивача.

5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 29 липня 2024 р.