ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/538/24

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Комунального Рівненського шляхово-експлуатаційного управління автомобільних доріг

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення боргу 131 151,53 грн.

Секретар судового засідання Лиманський А.Ю.

Представники

від позивача Керницька Ю.Ю.

від відповідача не з`явився

ОПИС СПОРУ

Комунальне Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про стягнення заборгованості 127 833,30 грн., з яких 114300,00 грн. - основний борг, 8 353,49 грн. - інфляційні втрати, 5 179,81 грн. - 3% річних.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору (постачання) №3095 від 01.12.2022, а саме відповідач несвоєчасно та не повністю розрахувався за отриманий від позивача товар - Асфальт Тип-Г, М-1. Посилаючись на ст.625 ЦК України, з огляду на порушення відповідачем строків оплати за отриманий товар, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних.

03 липня 2024 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" надійшов відзив на позов. Вказує, що відповідач не заперечує вимог у справі про стягнення вартості Товару за ціною, що узгоджена Сторонами в п.5.1 Договору на рівні 3 750,00 грн (без ПДВ) (ціна з ПДВ 4 500,00 грн) за 1 тонну. Зауважує, що спір у справі виник не з його вини, а в результаті помилок у документах, (вказав завищену ціну) оформлених Позивачем первинних документів, що підтверджують факт господарських операцій та є підставою розрахунків між сторонами, що визнав Позивач у справі. Також відповідач не погодився із розрахунками позивача щодо інфляційних втрат.

05 липня 2024 року від Комунального Рівненського шляхово-експлуатаційного управління автомобільних доріг надійшла відповідь на відзив, у якій пояснює, що відповідач не розрахувався своєчасно за отриманий товар, це і є причиною виникнення спору, а не помилки у документах, які допустив позивач. Просить позов задоволити.

12 липня 2024 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій просить суд стягнути з відповідача 114 300,00 грн. - основний борг, 11 315,70 грн. - інфляційні втрати, 5 535,83 грн. - 3% річних.

Заява про збільшення розміру позовних вимог відповідає положенням ст.ст.46, 170 ГПК України, тому прийнята судом.

15 липня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позов.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 11.06.2024 відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 17 липня 2024 р. на 09:30 год.

Ухвалою від 17.07.2024 розгляд справи відкладено на 23 липня 2024 р. на 11:40 год.

23 липня 2024 року у судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю.

Представник відповідача до суду 23.07.2024 не прибув.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

За умовами п.2 ч.3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками процесу, давши правову оцінку доказам, які мають значення для вирішення справи, господарський суд прийшов до наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

01 грудня 2022 року між Комунальним Рівненським шляхово-експлуатаційним управлінням автомобільних доріг (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (далі - Покупець) укладено Договір постачання №3095 (далі - Договір ) (а.с.10-12) .

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується на замовлення Покупця відпустити Асфальт Тип-Г, М-1*, Код ДК 021:20-4 Конструкційні матеріали (надалі - Товар), в асортименті згідно з виписаними накладними, відповідної якості та за узгодженою ціною, а Покупець зобов`язується прийняти Товар і оплатити його на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 5.1. Договору ціни за Товар встановлюються у національній валюті України. Ціна за 1 тонну асфальтобетону є динамічною і підлягає уточненню на момент подання заявки Покупцем на відпуск Товару. Станом на дату підписання Договору ціна за 1 тонну асфальту типу Г, М-1* становить 3 750,00 грн без ПДВ.

Сума Договору становить 261 000,00 грн з ПДВ (п. 5.2. Договору).

На виконання умов Договору Позивач поставив Відповідачу товар загальною вартістю 125426,39 грн., що підтверджується видатковими накладними №42 від 15.11.2022 року на суму 51750,00 грн. та №49 від 30.11.2022 року на суму 73 676,39 грн.

Видаткові накладні підписані Покупцем та Постачальником.

Проте, РШЕУ, зважаючи на відсутність документального підтвердження коливання ціни товару на ринку в бік збільшення, усвідомлює неможливість зміни ціни за одиницю товару в договорі відповідно до норм ЗУ "Про публічні закупівлі" з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року № 1178 "Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування» (підпункт 2 пункту 19 Особливостей).

Відтак, вважає, що належною сумою, що підлягає оплаті за Товар, відпущений згідно з видатковою накладною №49 від 30 листопада 2022 року, є 62 550,00 гпн з ПДВ з розрахунку 4 500,00 грн з ПДВ за 1 т асфальту типу-Г, М-1* (за ціною Товару, що передбачена у Договорі).

Як встановлено судом, поставлений товар прийнятий Відповідачем у повному обсязі. Заперечень щодо якості та/або кількості поставленого товару на адресу Постачальника не надходило.

Згідно з умовами Договору оплата здійснюється на умовах післяплати до 7 календарних днів (п.5.6 Договору).

Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати партії Товару та, відповідно, час прострочення оплати згідно з видатковою накладною №42 від 15 листопада 2022 року розпочинається з 23.11.2022 року. Час прострочення оплати згідно з видатковою накладною №49 від 30 листопада 2022 року розпочинається з 08.12.2022 року.

12 жовтня 2023 позивач направив на адресу відповідача претензію №671 про сплату боргу.

Листом від 02.05.2024 відповідач надав відповідь на претензію.

Таким чином, сума основного боргу перед позивачем за Договором становить 114 300,00 грн.

У відзиві відповідач визнав суму боргу перед позивачем.

Враховуючи порушення відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань, позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 11 315,70 грн. - інфляційні втрати, 5 535,83 грн. - 3% річних.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України, встановлено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, наявність простроченої заборгованості в сумі 114 300,00 грн. підтверджена належними та допустимими доказами, також визнається відповідачем.

Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 114 300,00 грн. основного боргу.

Керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 11 315,70 грн. - інфляційні втрати, 5 535,83 грн. - 3% річних.

Що стосується вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд вказує наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018р. у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 р. у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 р. у справі №903/962/17, від 23.05.2018 р. у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 р. у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 р. у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 р. у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 р. у справі № 911/2845/18.

Перевіривши за допомогою онлайн-системи "Ліга-Закон" здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача 11 315,70 грн. - інфляційні втрати, 5 535,83 грн. - 3% річних законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, про стягнення з відповідача на користь позивача 114 300,00 грн. - основний борг, 11 315,70 грн. - інфляційні втрати, 5 535,83 грн. - 3% річних.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 3 028,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки відповідач визнав позов в частині стягнення основного боргу, про що зазначив у першій заяві поданій ним по суті спору, суд вбачає за можливе застосування ст. 130 ГПК України до спірних правовідносин та стягнення з відповідача 50 % сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1 514,00 грн. у зв`язку з визнанням позову відповідачем.

На підставі ст. ст. 129,130 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача в сумі 1514,00 грн. (50 % ) сплаченого позивачем судового збору за позовні вимоги про стягнення основного боргу).

Інша частина судового збору 1 514,00 грн. підлягає поверненню позивачу на підставі ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (вул.Д.Галицького, буд.27, м. Рівне, 33027, ) на користь Комунального Рівненського шляхово-експлуатаційного управління автомобільних доріг (вул. Д.Галицького, буд.27, м. Рівне, 33027, ) - 114 300 (сто чотирнадцять тисяч триста) грн. 00 коп. заборгованості, 11 315 (одинадцять тисяч триста п`ятнадцять) грн. 70 коп. інфляційні втрати, 5 535 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять п`ять) грн. 83 коп. 3% річних, 1 514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Повернути Комунальному Рівненському шляхово-експлуатаційному управлінню автомобільних доріг (вул. Д.Галицького, буд.27, м. Рівне, 33027, ) з Державного бюджету України - 1 514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви згідно платіжної інструкції №329 від 04.06.2024 року. Ухвалу про повернення судового збору видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 25 липня 2024 року.

Суддя Бережнюк В.В.