ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2024 р. Справа№ 910/9795/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Наливайко Д.О. (в залі суду);

від відповідача: Островська Т.П. (в залі суду);

Кухарчук Л.М. (в залі суду);

від третьої особи: Гецко Н.М. (в залі суду);

при розгляді апеляційної скарги Акціонерного товариства «Антонов»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024, повний текст рішення складено 19.02.2024

у справі № 910/9795/23 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Акціонерного товариства «Антонов»

до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість»

про стягнення 108 535 617,01 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 89 858 380,31 грн заборгованості, 16 371 458,34 грн пені, 1 530 288,22 грн інфляційних втрат, 775 490,14 грн 3% річних за договором про авіаційне перевезення №6665UA/29-146-08-23-00322 від 19.01.2023 на підставі ст. 509, 526, 549, 610, 611, 612, 625, 903, 908, 920 ЦК України та ст. 193, 343 ГК України.

09.11.2023 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 22 403 048,25 грн пені, 1 331 848,39 грн інфляційних втрат; 3 % річних у розмірі 1 723 094,13 грн. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства «Антонов» пеню у розмірі 11 201 524,13 грн; 1 331 848,39 грн інфляційних втрат; 3 % річних у розмірі 1 723 094,13 грн та 381 869,86 судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що станом момент винесення рішення відповідачем погашено основний борг за договором на загальну суму - 89 858 380,31 грн. У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару позивачем нараховано 1 331 848,39 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1 723 094,13 грн. Позов в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат обґрунтований та підлягає задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовами договору та вимогам закону. Позивачем правомірно та у відповідності до чинного законодавства нараховано інфляційні втрати саме на прострочене грошове зобов`язання, визначені у гривнях, а не в іноземній валюті. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 22 403 048,25 грн пені на підставі п. 8.5. договору за загальний період з 23.01.2023 по 05.06.2023 за кожним актом надання послуг окремо. Відповідно до п. 9.2 договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором у наслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Порушення зазначеного строку унеможливлює посилання відповідною стороною за договором на вказану обставину, як підставу підтверджуючу неможливість його виконання. Оскільки відповідач пов`язує виникнення форс-мажорних обставин саме з військовою агресію рф проти України, така обставина мала бути відомою відповідачу ще на момент укладення договору. Доказів повідомлення відповідачем позивача про неможливість виконання умов договору, у строк передбачений ст. 9.2 договору матеріали справи не містять. Крім того форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17. Однак, відповідач на підтвердження дії форс-мажорних обставин не надав до суду підтвердження їх впливу на права та обов`язки сторін, які передбачені саме договором від 19.01.2023 № 6665UА/29-146-08-23-00322. Зважаючи на добровільне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманих послуг, беручи до уваги також відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем строку проведення взаєморозрахунків, враховуючи обставини, які вказані відповідачем і не потребують документального підтвердження в силу загальновідомості викладених фактів, суд, вважаючи дані обставини винятковими, дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру належної до стягнення з відповідача суми пені на 50%. Таке зменшення суд вважає оптимальним в контексті балансу інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23, Державне підприємство «Антонов» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 11 201 524,13 грн. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення пені в повному обсязі у розмірі 22 403 048, 25 грн. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства «Антонов» пеню за порушення виконання зобов`язань за Договором про авіаційне перевезення № 6665UA/29-146-08-23-00322 від 19.01.2023 в загальному розмірі 22 403 048,25 грн. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 залишити без змін.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що хоча відповідач погасив борг, однак зробив це лише через 8 місяців на стадії підготовчого провадження у справі, при цьому наслідки такого порушення у вигляді нарахованої пені, інфляційних втрат та 3% річних відповідач усувати відмовився.

На думку скаржника, посилання суду першої інстанції в цій судовій справі на підставу відсутності збитків у позивача, що слугувало наслідкам зменшення розміру неустойки не має жодного обґрунтування, оскільки належні до сплати штрафні санкції не можуть бути зменшені на тлі їх порівняння із збитками позивача, оскільки останній:

- не зобов`язаний їх доводити, а визначив розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних відповідно до чинного законодавства та умов договору, використовуючи спрощений (компенсаційний) спосіб застосування до відповідача наслідків невиконання зобов`язань за договором;

- не заявляв окрему грошову вимогу щодо стягнення збитків в даній справі, а визначив розмір пені та штрафу відповідно до правил ЦК України, ГК України та умов договору.

Також на думку скаржника, судом першої інстанції без належного обґрунтування зазначено про «винятковість» спірних правовідносин при тому, що відповідачем не доведено ані впливу форс-мажорних обставин на його обов`язки за Договором, ані начебто заборони здійснювати оплату послуг за Договором до моменту затвердження фінансового плану. Зважаючи на те, що судом першої інстанції не деталізовано висновки в чому саме полягає винятковість спірних обставин, припускаємо, що суд міг взяти до уваги доводи відповідача, в тому числі щодо виконання ним суспільних потреб, які полягали у замовленні послуг з авіаперевезень на поставку мобільного генератора TM2500 6 Gen. Разом із цим, судом проігноровано, що позивач є підприємством оборонно-промислового комплексу України, що здійснює діяльність у сфері критичних технологій і має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, особливо в умовах воєнного стану. Своєчасне надходження коштів від контрагентів за договорами загалом та від відповідача зокрема, сприяло б зміцненню обороноздатності держави. В даному випадку посилання Відповідача на ту обставину що він забезпечує суспільні потреби і з цих підстав претендує на зменшення розміру штрафних санкцій кваліфікується як зловживання процесуальними правами. І позивач і відповідач рівною мірою є суб`єктами господарювання, що забезпечують суспільні потреби, жодна із сторін справи не має переваги в цьому юридичному аспекті.

Скаржник вказує на те, що період прострочення виконання зобов`язання відповідачем є значним та тривалим. При цьому, позивач опинився в ситуації невизначеності.

Скаржник зазначає про те, що позивач поніс одних лише витрат на паливно-мастильні матеріали при виконанні рейсів за договором у розмірі 24 622 611,60 грн, що значно перевищувало суму пені, яку було нараховано відповідно до умов Договору у розмірі 22 403 048,25 грн. Фактично усі витрати, передбачені кошторисом мали б бути покриті ціною договору, яку замовник вчасно не сплатив, однак позивач змушений був сам за власний кошт покривати: витрати на паливно-мастильні матеріли, заробітну плату, грошову винагороду персоналу, сплачувати ЄСВ, здійснювати загальновиробничі витрати, сплачувати страхування, аеропортові послуги, аеронавігацію, продовження ресурсів двигунів, покривати адміністративні витрати, витрати на збут тощо, тобто, фактично позивач поніс витрати на загальну суму 25 562 011,60 грн, тобто вдвічі більше, аніж розмір неустойки, задоволений судом першої інстанції.

Сума, яку Відповідач мав сплатити відповідно до умов договору, становить 89 858 380,31 грн, в той час як нарахована позивачем неустойка є більш ніж втричі меншою за вказану суму та становить 25 457 990,77 грн, отже розмір санкцій не перевищує обсягу прибутковості договору та покриває умовно лише витрати позивача. Задовольнивши позовні вимоги позивача частково суд першої інстанції збільшив співвідношення розміру заборгованості та розміру пені до 1/8, що не відповідає справедливості та розумності. Таким чином, компенсаційний характер пені у розмірі 22 403 048,25 грн за 8 місяців прострочення грошового зобов`язання не є значним у порівнянні із коштами, які відповідач був зобов`язаний вчасно сплати на користь позивача згідно з умовами договору.

Скаржник наголошує на тому, що сплата відповідачем пені в якості майнових втрат у заявленому позивачем розмірі 22 403 048,25 грн аж ніяк не вплине на його загальний майновий стан. Обсяг доходу відповідача можна вважати надприбутком. Відповідач не надав до суду доказів того, що сплата неустойки у повному обсязі унеможливить виконання ним певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто що ці виплати стануть для нього невиправдано обтяжливим, непосильним тягарем, так само як і те, що це призведе до припинення відповідача, як боржника-суб`єкта господарювання, або те, що стягнення неустойки в повному розмірі створить загрозу доведення відповідача до банкрутства, неплатоспроможності чи неліквідності тощо.

На думку скаржника, в рамках спірних правовідносин у справі № 910/9795/23 судом не було надано оцінки як майновому стану відповідача так і відповідності розміру пені та наслідкам порушення останнім грошового зобов`язання, жодних об`єктивних обставин, які перешкоджали відповідачу виконати свої зобов`язання у передбачений Договором строк не встановлено.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що невиконання договірних зобов`язань зумовлене відсутністю законного механізму для здійснення витрат на капітальні інвестиції, а не відсутністю у боржника грошових коштів, і від волі відповідача це жодним чином не залежало.

Фактичними об`єктивним обставинами, які мають істотне значення, не залежать від волі відповідача та покладені в обґрунтування його клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат є:

- втрата відповідачем значної частини виробничих потужностей під час широкомасштабної агресії, а саме захоплення військами росії найбільшої атомної електростанції України, 6 енергоблоків з 15 існуючих в України знаходяться в окупації (детально викладено у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, в матеріалах справи);

- пріоритетність забезпечення фінансування відповідачем заходів підтримки безпеки атомних електростанцій в умовах дефіциту коштів та триваючої військової агресії (детально викладено відзиві, запереченнях та клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, в матеріалах справи);

- виконання відповідачем спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії, покладених на нього державою, з метою забезпечення загальносуспільного інтересу, а саме доступності електричної енергії для споживачів, за відсутності джерела та механізму компенсації Відповідачу таких витрат з бюджету (детально викладено у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, в матеріалах справи).

На думку відповідача, судом першої інстанції надано оцінку об`єктивним обставинам, які викладені у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат АТ «НАЕК «Енергоатом», визнано їх винятковими та зменшено розмірі пені на 50%.

Відповідач вказує на те, що безпека держави та населення України знаходяться у безпосередній залежності від сталої роботи об`єктів АТ «НАЕК «Енергоатом». В свою чергу стала робота енергетичних об`єктів АТ «НАЕК «Енергоатом» залежить від повного та своєчасного фінансування всіх виробничих потреб цих об`єктів. Внаслідок масованих ракетних атак і атак БПЛА на об`єкти енергетичної системи України, спричинено шкоду, яка в 2023 році склала 30% енергетичних потужностей держави, про що також наголошував Президент України у своїх численних зверненнях. Збереження нормального режиму роботи системи атомних електростанцій є гарантією забезпечення економіки та забезпечення населення держави електроенергією в умовах втрат, завданих країною-агресором. Водночас стягнення з АТ «НАЕК «Енергоатом» пені у заявлених скаржником розмірах ставить під загрозу фінансування заходів із забезпечення сталої та безпечної роботи об`єктів атомної енергетики чим загрожує безпеці держави та населенню України взагалі.

Відповідач зазначає про складне фінансове становище АТ НАЕК «Енергоатом»: а саме: фінансування АТ «НАЕК «Енергоатом» на 99 % складається з виручки від реалізації електричної енергії, що виробляється її філіями - атомними електростанціями. Загальновідомим є факт, що один з відокремлених підрозділів АТ «НАЕК «Енергоатом» - Запорізька атомна електрична станція з 04.03.2022 захоплений військовими силами російської федерації та до теперішнього часу перебуває в тимчасовій окупації. В структурі електроенергії, виробленої відокремленими підрозділами АТ «НАЕК «Енергоатом», до моменту окупації військовими російської федерації найбільшу частку складала електроенергія, вироблена саме Запорізькою АЕС, оскільки з 15 діючих атомних енергоблоків енергосистеми України - 6 енергоблоків належать Запорізькій АЕС і знаходяться на окупованій території в м. Енергодар Запорізької області. Таким чином, на теперішній час Відповідачем втрачено виробничі потужності, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії. Поряд з цим, АТ «НАЕК «Енергоатом» продовжує нести витрати з утримання об`єктів і персоналу Запорізької АЕС (заробітна плата персоналу, матеріальне забезпечення невідкладних потреб безпечної експлуатації об`єктів тощо), не одержуючи від діяльності цього відокремленого підрозділу жодного доходу. У той же час матеріали справи не містять жодних доказів, підтверджуючих аналогічне (чи хоча б віддалено схоже) майнове становище ДП «АНТОНОВ». Протилежного скаржником не наведено і суду не доведено.

В сукупності вищенаведені обставини вказують на винятковість випадку, що і стало підставою для реалізації судом першої інстанції положень частини третьої статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України. За таких обставин ухвалене Господарським судом міста Києва рішення від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 відповідає балансу інтересів сторін з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.

Узагальнені доводи пояснення та відповіді на відзив на апеляційну скаргу

Позивач вказує на те, що пеня в розмірі 22 403 048,25 грн за 8 місяців прострочення грошового зобов`язання відповідачем має компенсаційний характер і не може вважатися джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, оскільки протягом 8 місяців апелянт самостійно за власний кошт був змушений покривати витрати за договором, передбачені кошторисом. Пеня у заявленому розмірі 22 403 048,25 грн є більш ніж виправданою, враховуючи, що витрати, які вчасно не були забезпечені грошовою виплатою за виконані рейси, ДП «АНТОНОВ» вимушено повністю взяло на себе. Щодо посилань відповідача на те, що така пеня стане начебто для відповідача непомірним тягарем, то позивач звертає увагу на пряму суперечність між реальними показниками прибутковості відповідача та тим, що зазначено у відзиві на апеляційну скаргу. Сплата відповідачем пені в якості майнових втрат у заявленому апелянтом розмірі 22 403 048,25 грн аж ніяк не вплине на загальний фінансовий стан відповідача, оскільки обсяг доходу останнього можна вважати надприбутком.

Позивач зазначає, що ні форс-мажор, ні незатвердження фінансового плану на 2023 рік, ні начебто відсутність законного механізму для здійснення витрат на капітальні інвестиції, ні інші об`єктивно несуттєві доводи відповідача не могли слугувати причиною для неналежного виконання останнім грошових зобов`язань за договором. Такі твердження апелянта спростовують доводи відповідача про начебто винятковість обставин справи.

Позивач вважає, що відповідач за змістом відзиву на апеляційну скаргу не спростував того, що незатвердження фінансового плану відповідача не може вважатися відкладальною умовою для здійснення останнім оплати наданих послуг за договором; незатвердження витрат у фінансовому плані не звільняє відповідача від обов`язку виконання зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг за договором, оскільки така обставина не визначена нормами матеріального права як така, що може звільняти та/або відтерміновувати виконання зобов`язання в принципі, заборона здійснення витрат суб`єктами державного сектору економіки до моменту затвердження їх річних фінансових планів не поширюється на господарські відносини, що виникли між сторонами у даній судовій справі (так і в будь-яких інших правовідносинах); Міністерство енергетики України листом №26/1-4-21.2-1265 від 18.01.2023 (додаток №5 до відзиву на позов відповідача) чітко визначило роль, функції та обов`язки відповідача стосовно фінансової частини доручення з доставки мобільного генератора; сплата неустойки у повному обсязі унеможливить виконання ним певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто що ці виплати стануть для нього невиправдано обтяжливим, непосильним тягарем, так само як і те, що це призведе до припинення відповідача, як боржника-суб`єкта господарювання, або те, що стягнення неустойки в повному розмірі створить загрозу доведення відповідача до банкрутства, неплатоспроможності тощо.

З огляду на викладене, апелянт вважає, що наведені обставини та міркування відповідача за змістом відзиву на апеляційну скаргу жодним чином не спростовують доводів, викладених в апеляційній скарзі, що в свою чергу є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засідання 25.06.2024 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 11 201 524,13 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення пені в повному обсязі у розмірі 22 403 048, 25 грн. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства «Антонов» пеню за порушення виконання зобов`язань за Договором про авіаційне перевезення № 6665UA/29-146-08-23-00322 від 19.01.2023 в загальному розмірі 22 403 048,25 грн. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23 залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.06.2024 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник третьої особи у судовому засіданні 25.06.2024 надав додаткові пояснення по суті спору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/9795/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Корсак В.А., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23. Призначено справу № 910/9795/23 до розгляду у судовому засіданні 23.04.2024.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024, у зв`язку з перебування судді Корсака В.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом передачі судової справи між суддями від 22.04.2024, для розгляду справи № 910/9795/23 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 прийнято справу № 910/9795/23 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

23.04.2024 суддею Майданевичем А.Г. заявлено самовідвід від розгляду справи № 910/9795/23 з метою недопущення сумнівів в неупередженості, які можуть виникнути, у зв`язку з тим, що його близький родич працює в Акціонерному товаристві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Державного підприємства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 задоволено. Справу № 910/9795/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2024, у зв`язку з тим, що заяву судді Майданевича А.Г. задоволено, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2024, справу № 910/9795/23 передано колегії суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2024 прийнято справу № 910/9795/23 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О. Розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 призначено на 04.06.2024.

18.04.2024 через систему «Електронний суд» від Державного підприємства «Антонов» надійшло клопотання про заміну сторони її правонаступником в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 задоволено клопотання Державного підприємства «Антонов» про заміну сторони її правонаступником у справі № 910/9795/23. Замінено сторону (позивача) у справі № 910/9795/23, а саме Державне підприємство «Антонов» () на правонаступника - Акціонерне товариство «Антонов» ().

У судовому засіданні 04.06.2024 оголошено перерву до 25.06.2024.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/9795/23 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 19.01.2023 між позивачем та відповідачем укладено договір від 19.01.2023 № 6665UА/29-146-08-23-00322 (далі - Договір) про авіаційні перевезення мобільного генератора ТМ2500 6 Gen з аеропорту Юма (США) до аеропорту Жешув (Польща) на суму 2 557 255,14 доларів США за нульовою ставкою ПДВ: - 1 228 627,57 доларів США за перший рейс УЦМ-КХЕ (АОВ3483); - 1 228 627,57 доларів США за другий рейс УЦМ-Е2Е (АОВ3484); - 100 000,00 доларів США за витрати на послуги по обробці літака хімічною рідиною (включаючи вартість самої рідини).

Пунктом 3.1. визначено, що ціна цього Договору відповідно до протоколу узгодження договірної ціни (Додаток № 3) та кошторису (Додаток №4) становить 2 557 255,14 доларів США, за нульовою ставкою ПДВ:

-1 228 627,57 доларів США за перший рейс УЦМ-К2Е (АЛВ3483);

-1 228 627,57 доларів США за другий рейс УЛМ-К2Е (АОВ3484);

- 100 000,00 доларів США за витрати на послуги по обробці літака хімічною рідиною (включаючи вартість самої рідини).

Пунктами 3.2.-3.5. Договору передбачено, що оплата здійснюється відповідачем, за договором замовником, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, за договором виконавця, за фактично надані послуги авіаційних перевезень вантажу протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання сторонами Акту наданих послуг (Акт).

Оплата послуг здійснюється у національній валюті України за курсом Національного Банку України на дату виконання рейсу.

Підставою для здійснення оплати за надані послуги є підписані та скріплені печатками Сторін (за наявності) Акти.

Позивач надсилає відповідачу підписані у трьох примірниках (два примірника для відповідача, один для позивача) Акти протягом 2 (двох) робочих днів після завершення надання послуг за кожним виконаним рейсом, згідно з п. 2.1 Договору.

Відповідач протягом 3 (трьох) робочих днів від дати отримання Акту підписує його і передає позивачу або надає мотивовану відмову від його підписання, в якій відображає недоліки у наданих послугах, а також терміни їх усунення.

У випадку не передачі відповідачем позивачу підписаного Акту у вищезазначений строк, послуги вважаються прийнятими відповідачем у повному обсязі і без зауважень та підлягають оплаті, а Акт вважається підписаним Сторонами.

Згідно з п. 7.2.1. Договору позивач має право своєчасно та в повному обсязі отримати плату за надані послуги.

Водночас, на підставі пп. 7.3.2 Договору відповідач зобов`язується оплатити надані послуги у порядку та строки, передбачені Договором.

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що за порушення строків оплати за Договором з відповідача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу.

Відповідно до п. 8.7. Договору у разі невиконання своїх зобов`язань позивачем та/або відповідачем, пеня по п.8.5. застосовується через 48 годин від узгодженої дати виконання рейсу.

Поясненнями позивача та наявними у матеріалах справи авіанакладними №АОВ-О1610674 та №АВВ-01610685; підписаними та скріпленими печатками сторін Актами №6665UА-3484 наданих послуг від 20.01.2023, №6665UА-3483 наданих послуг від 22.01.2023 та рахунком-фактурою №АА-8152 від 24.01.2023 на загальну суму 89 858 380,31 грн підтверджується факт виконання позивачем взятих на себе зобов`язань.

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов`язання з надання послуг відповідачу, а відповідач зобов`язання з оплати отриманих послуг виконав з порушенням строку встановленого у п. 3.2. Договору, а саме 19.09.2023 відповідачем сплачено 20 000 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 19.09.2023 № 1022 на суму 20 000 000,00 грн.

Станом момент винесення рішення відповідачем погашено основний борг за Договором на загальну суму - 89 858 380,31 грн, а саме: за період з 03.10.2023 по 31.10.2023 відповідачем погашено решту основного боргу на загальну суму 69 858 380,31 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями: - № 03/10/20231094 від 03.10.2023 на суму 20 000 000,00 грн; -№17/10/20231156 від 17.10.2023 на суму 4 929 190,15 грн; - №17/10/20231157 від 17.10.2023 на суму 5 070 809,85 грн; - №24/10/20231189 від 24.10.2023 на суму 20 000 000,00 грн; -№31/10/20231217 від 31.10.2023 на суму 19 858 380,31 грн.

Однак, у зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару позивачем нараховано 1 331 848,39 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1 723 094,13 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства «Антонов» пеню у розмірі 11 201 524,13 грн; 1 331 848,39 грн інфляційних втрат; 3% річних у розмірі 1 723 094,13 грн та 381 869,86 судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи те, що відповідно до п. 3.3. Договору оплата послуг здійснюється у національній валюті України за курсом Національного Банку України на дату виконання рейсу, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про правомірність нарахування інфляційних втрат на прострочене грошове зобов`язання, визначене у гривнях, а не в іноземній валюті.

Перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що арифметично правильними сумами 3% річних та інфляційних втрат є суми у розмірі 1 723 094,13 грн та 1 331 848,39 грн, відповідно.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 22 403 048,25 грн пені на підставі п. 8.5. договору за загальний період з 23.01.2023 по 05.06.2023 за кожним актом надання послуг окремо.

Перевіривши, колегія суддів апеляційної інстанції вважає суму пені у розмірі 22 403 048,25 грн арифметично правильною.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач за первісним позовом мотивував своє клопотання тим, що нараховані позивачем пеня, інфляційні втрати та 3% річних є надмірно великі порівняно зі збитками кредитора з урахуванням всіх об`єктивних обставин, що спричинили прострочення платежу відповідачем. Також відповідач просить врахувати, що втрата відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, виконання відповідачем в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської) є надзвичайними обставинами, які перешкодили Компанії своєчасно виконати свої зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною 2 ст. 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить ч. 3 ст. 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За ч. 1 та 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Так, зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).

Водночас, зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Поряд з викладеним слід зауважити, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина друга статті 231 ГК України).

Таким чином, враховуючи всі чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойки: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер, зважаючи на добровільне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманих послуг, беручи до уваги також відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем строку проведення взаєморозрахунків, враховуючи обставини, які вказані відповідачем і не потребують документального підтвердження в силу загальновідомості викладених фактів, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що дані обставини є винятковими, у зв`язку із чим зменшення розміру належної до стягнення з відповідача суми пені до 11 201 524,13 грн, тобто на 50%, є обґрунтованим і таке зменшення є оптимальним в контексті балансу інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/471/18 (провадження № 12-79гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині 2 статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме - встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості, в той час як у справі № 910/9795/23 відсотки річних розраховані за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3% та не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.

Відтак, правовідносини у справі № 902/417/18 та № 910/9795/23 не є подібними за встановленими фактичними обставинами.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, тобто такі нарахування не підлягають зменшенню.

Як вбачається із матеріалів справи, заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що причинами невиконання договірних зобов`язань є: військова агресія російської федерації проти України, окупація значної території держави де розміщені об`єкти критичної інфраструктури паливно-енергетичного сектору (зокрема, відокремлених підрозділів Запорізька атомна електростанція (ВП ЗАЕС), «Атоменергомаш» (ВП «Атоменергомаш»), «Складське господарство» (ВП «Складське господарство» тощо), а також Каховської гідроелектростанції (Каховська ГЕС), розкрадання майна, знищення будівель і виробничих потужностей, що забезпечували виробництво та генерацію електроенергії в Україні, зменшення обсягів виробництва електроенергії, значні ремонти на електростанціях, пошкоджених внаслідок ракетних та артилерійських обстрілів, вжиття додаткових заходів для забезпечення радіаційної та ядерної безпеки, порушення логістичних зв`язків, в тому числі з підприємствами енергоринку, та як наслідок відсутність надходжень грошових коштів до відповідача згідно з укладених договорів купівлі-продажу електроенергії, не затвердження Кабінетом Міністрів України фінансового плану ДП «НАЕК «Енергоатом».

Відповідно до п. 9.2 договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором у наслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі.

Порушення зазначеного строку унеможливлює посилання відповідною Стороною за договором на вказану обставину, як підставу підтверджуючу неможливість його виконання.

Однак, доказів повідомлення відповідачем позивача про неможливість виконання умов договору, у строк передбачений ст. 9.2 Договору матеріали справи не містять, крім того, відповідачем на підтвердження дії форс-мажорних обставин не надано до суду підтвердження їх впливу на права та обов`язки сторін, які передбачені саме договором від 19.01.2023 № 6665UА/29-146-08-23-00322.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем взятих на себе обов`язків, доказів сплати заборгованості у встановлений договором строк не надано, доводів позивача не спростовано, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру суми пені до 11 201 524,13 грн (на 50%) та про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 11 201 524,13 грн, 1 331 848,39 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1 723 094,13 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23, відсутні.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Так, чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2024 у cправі № 911/2269/22.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції у даній справі врахувала те, що причинами невиконання договірних зобов`язань є: військова агресія російської федерації проти України, окупація значної території держави де розміщені об`єкти критичної інфраструктури паливно-енергетичного сектору (зокрема, відокремлених підрозділів Запорізька атомна електростанція (ВП ЗАЕС), «Атоменергомаш» (ВП «Атоменергомаш»), «Складське господарство» (ВП «Складське господарство» тощо), а також Каховської гідроелектростанції (Каховська ГЕС), розкрадання майна, знищення будівель і виробничих потужностей, що забезпечували виробництво та генерацію електроенергії в Україні, зменшення обсягів виробництва електроенергії, значні ремонти на електростанціях, пошкоджених внаслідок ракетних та артилерійських обстрілів, вжиття додаткових заходів для забезпечення радіаційної та ядерної безпеки, порушення логістичних зв`язків, в тому числі з підприємствами енергоринку, та як наслідок відсутність надходжень грошових коштів до відповідача згідно з укладених договорів купівлі-продажу електроенергії.

В сукупності вищенаведені обставини, на переконання колегії суддів, вказують на винятковість випадку, що і стало підставою для реалізації судом першої інстанції положень частини третьої статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України.

Доводи скаржника про те, що фактично усі витрати, передбачені кошторисом мали б бути покриті ціною договору, яку замовник вчасно не сплатив, однак позивач змушений був сам за власний кошт покривати: витрати на паливно-мастильні матеріли, заробітну плату, грошову винагороду персоналу, сплачувати ЄСВ, здійснювати загальновиробничі витрати, сплачувати страхування, аеропортові послуги, аеронавігацію, продовження ресурсів двигунів, покривати адміністративні витрати, витрати на збут тощо, тобто, фактично позивач поніс витрати на загальну суму 25 562 011,60 грн, тобто вдвічі більше, аніж розмір неустойки, задоволений судом першої інстанції, є безпідставними, оскільки такі витрати охоплюються ціною договору, крім того, матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, те, що відповідачем станом момент винесення рішення відповідачем погашено основний борг за договором на загальну суму - 89 858 380,31 грн.

Враховуючи викладене, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення та не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Хаджинастасиу проти Греції»).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 11, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/9795/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 29.07.2024, у зв`язку із перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко