УХВАЛА

17 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/14596/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Дочірнього підприємства "Поліграфічний комбінат "Зоря"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2023 (суддя Чинчин О. В.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 (головуючий суддя Гаврилюк О. М., судді Майданевич А. Г., Ткаченко Б. О.)

у справі № 910/14596/23

за позовом Міністерства оборони України

до Дочірнього підприємства "Поліграфічний комбінат "Зоря"

про стягнення 4 741,53 грн,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Поліграфічний комбінат "Зоря" про стягнення пені у розмірі 4 741,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором про закупівлю для державних потреб товарів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 10.11.2022 № 286/3/22/395.

10.11.2023 рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024, позовні вимоги задоволено в частині стягнення 1 000 грн.

26.06.2024 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі № 910/14596/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2024 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі № 910/14596/23 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

Частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення у розмірі 4 741,53 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 910/14596/23 є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Проте, наводячи такі обґрунтування скаржник не враховав, що у малозначній справі вони можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження лише за умови, що наявними будуть і, вже наведені вище, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України умови, які даватимуть суду право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зазначає, що такі посилання скаржника не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підтверджують наявність випадку (випадків), який (які) дає (дають) право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченими підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, щодо однакового визначення правил перебігу (початку та закінчення) строку, адже будь-яке процесуальне питання (у тому числі позовна давність) або визначення наявності порушення умов господарського зобов`язання неможливе без встановлення конкретних строків, а тому однакові правила обчислення строків важливі для формування єдиної правозастосовчої практики. Також зазначає, що фундаментальне значення для правозастосовчої практики має питання підтвердження настання обставин непереборної сили під час військової агресії російської федерації проти України.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять, а Відповідачем в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження надсилання повідомлення Дочірнього підприємства "Поліграфічний комбінат "Зоря" від 20.12.2022 № 781-06/22 про настання обставин непереборної сили на адресу Позивача у визначений Договором строк.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що до апеляційної скарги Дочірнє підприємство "Поліграфічний комбінат "Зоря" додало докази поштового відправлення письмового повідомлення про форс-мажор, які свідчать про надсилання такого повідомлення на адресу позивача 21.12.2022.

Також, на виконання вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідач повідомив про те, що вказаний доказ не подавався до суду першої інстанції, адже така обставина, як направлення письмового повідомлення про настання форс-мажорних обставин 20.12.2022, відповідно до приписів частини першої статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягала доказуванню та з огляду на зміст позовних вимог (аргументів позивача) та інших заяв по суті справи, така обставина взагалі не була предметом доказування (предметом позовних вимог), навпаки, будь яких причин надавати докази на спростування твердження позивача у суді першої інстанції про те, що лист про настання форс-мажорних обставин не було направлено до Міноборони 20.12.2022 відповідач не мав.

Суд апеляційної інстанції зазначив, згідно із частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для врахування доданих відповідачем до апеляційної скарги доказів поштового відправлення письмового повідомлення про форс-мажор, які свідчать про надсилання такого повідомлення на адресу позивача 21.12.2022, оскільки відповідно до частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, водночас, причини неподання такого доказу до суду першої інстанції, зазначені відповідачем у апеляційній скарзі, не зумовлені об`єктивними причинами, що не залежали від волі відповідача.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідно до п. 8.2 Договору відповідач не може посилатися на обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) та не звільняється від відповідальності, передбаченої Договором, за наявності відповідного сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою України, у зв`язку з пропуском строку повідомлення позивача про настання таких обставин.

У зв`язку із зазначеними мотивами оскаржуваних судових рішень (покладеними в основу цих рішень висновками) доводи скаржника, пов`язані із обґрунтуванням їх фундаментального значення для формування правозастосовчої практики, не мають вирішального значення для правильного вирішення цієї справи. Також відсутні підстави стверджувати і про неврахування висновків про застосування норм права у постановах, на які посилається скаржник.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на уже сформовану практику Верховного Суду.

Доводи скаржника зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, при цьому, сама по собі незгода сторони з оцінкою судом конкретних обставин справи не може бути підставою для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за яких би Суд міг визнати, що оскаржені судові рішення у цій справі підлягають касаційному оскарженню скаржник не наводить.

Суд зазначає, учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а - г пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, тому що в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

У подібних правовідносинах заявникам слід враховувати, що Верховний Суд є судом права і використання ним оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики, "малозначні справи", тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень і застосування Судом таких повноважень не може вважатися обмеженням доступу особи до процесу правосуддя з огляду на високий статус касаційного суду.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" і "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Доводи скаржника (в тому числі із посиланнями на ряд постанов Верховного Суду без належного обґрунтування цих посилань) зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, з урахуванням заперечення проти відкриття касаційного провадження, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дочірнього підприємства "Поліграфічний комбінат "Зоря" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі № 910/14596/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил