ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2024 р. Справа№ 911/2871/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Коробенка Г.П.

за участю секретаря судового засідання Гончаренко О.С.

представники учасників справи у судове засідання 30.05.2024 не з?явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 (повний текст рішення складено 13.02.2024) та апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 (повний текст додаткового рішення підписано 26.02.2024)

у справі № 911/2871/23 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання акту прийому передачі виконаних робіт недійсним та стягнення безпідставно набутих коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Орендне підприємство санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого б/н від 15.09.2023 року (вх. №1412 від 18.09.2023) (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач) про визнання акту прийому передачі виконаних робіт від 05.04.2023 року недійсним та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 159154,70 грн.

Враховуючи відсутність договору між позивачем та відповідачем про надання консультацій з питань комерційної діяльності та управління, позивач вважає, що підписаний акт прийому - передачі виконаних робіт підлягає визнанню недійсним, а кошти в сумі 154849,00 грн., перераховані за вказаним актом, такими, що є безпідставно набутими.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував з підстав, що акт прийому-передачі виконаних робіт від 05.04.2023 року, підписаний між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 з ОСОБА_3 від імені Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого, відповідає вимогам закону, підтверджує виникнення між сторонами цивільних прав та обов?язків, відсутні обумовлені законом підстави для стягнення спірних коштів.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.01.2024 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним акт прийому-передачі виконаних робіт від 05.04.2023 року, підписаний між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 з ОСОБА_3 від імені Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого 154 849 грн. 00 коп. безпідставно отриманих коштів, 1 972 грн. 73 коп. 3% річних, 2 332 грн. 97 коп. інфляційних втрат, 2 684 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

- строк дії нотаріальної довіреності ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого від 06.12.2022 року №3224, відповідно до якої відповідачу було надано право підписувати фінансові і господарські документи підприємства позивача, закінчився 06.04.2023 року, а списання грошових коштів у сумі 154849,00 грн. з рахунку позивача на рахунок відповідача відбулось 14.04.2023 року, тобто, після закінчення строку дії такої довіреності та звільнення відповідача з ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого;

- належних доказів існування між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань, на виконання яких було складено та підписано спірний акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023, матеріали справи не містять, а отже, грошові кошти у сумі 154849,00 грн. набуто відповідачем без належної правової підстави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся 27.02.2024 електронною поштою на адресу Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, яка сформована в системі "Електронний суд" 26.02.2024, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі № 911/2871/23 та направити справу №911/2871/23 для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення було ухвалене судом при неповному з?ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, яким є неправильне тлумачення закону та незастосування закону, який підлягав застосуванню, та порушенням норм процесуального права.

Скаржник посилався на те, що суд першої інстанції допустив порушення приписів ч. 7 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ініційований позивачем спір є спором між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) її посадової особи, а тому підлягав розгляду господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи. Таким чином, суд першої інстанції мав передати справу на розгляд іншому суду у відповідності до ст. 31 Господарського процесуального кодексу України.

Також, скаржник посилався на те, що суд першої інстанції допустив порушення приписів ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, оскільки безпідставно відхилив клопотання відповідача та доводи стосовно неможливості вчасно подати документи, а також не надано часу на підготування спростувань на додаткові заперечення на доводи відповідача, подачі 29.01.2024, у переддень судового засідання, а також припустився порушень приписів ст. ст. 86, 91 Господарського процесуального кодексу України, зокрема не надано оригіналів документів, на які позивач посилався у позові в обгрунтування вимог.

Крім того, скаржник вказував, що судом першої інстанції не врахований факт підписання Договору на надання послуг, не встановлений сам факт підписання Акту приймання виконаних робіт, а також не встановлено причинного зв`язку здійснення платежу саме на підставі Акту виконаних робіт.

До того, скаржник наголошував, що всі повноваження ОСОБА_2. як Генерального директора позивача, є недійсними, оскільки у справі № 918/124/23 судовими рішеннями було визнано недійсними всі прийняті рішення загальних зборів власників від 28.11.2022, які оформлені протоколом № 7/2022 від 28.11.2022, визнано недійсним статут Орендного підприємства Санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, затверджений протоколом № 7/2022. Крім того, визнано недійсними всі прийняті рішення загальних зборів власників від 01.12.2022, які оформлені протоколом № 8/2022 від 01.12.2022.

Також, на переконання скаржника, суд невірно застосував норми права, роблячи висновок, що клопотання про витребування доказів не підлягають задоволенню. Так, судом, було витребувано від позивача оригінали документів, на яких ґрунтується позовна заява, проте, такі оригінали надані не були.

Крім того, судом безпідставно не береться до уваги наявність письмового Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг від 15.12.2022, та зроблено безпідставний висновок про відсутність належних доказів існування між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань, на виконання яких було складено та підписано спірний акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023.

Додатково скаржник наголошував, що судом першої інстанції безпідставно встановлено незаконність вчинення дій щодо перерахування коштів у сумі 154 849,00 грн., на рахунок після закінчення строку дії довіреності від 06.12.2022, а також вказано на те, що не надано доказів укладення правочину, на підставі якого надано спірні послуги та підписано відповідний акт приймання - передачі виконаних робіт від 05.04.2023, і відповідно, списано кошти з рахунку позивача.

Короткий зміст додаткового рішення

Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 20.02.2024 заяву Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого б/н від 02.02.2024 року (вх. №999 від 05.02.2024) про ухвалення додаткового рішення у справі №911/2871/23 задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого 15000 грн. 00 коп. витрат на правничу (правову) допомогу.

Додаткове рішення мотивоване тим, що:

- дослідивши додані до заяви про ухвалення додаткового рішення документи, а також ті, що містяться в матеріалах справи, суд вважає підтвердженою належними та допустимими доказами суму судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 15000,00 грн., надану позивачу адвокатом Ярославською О.М.;

- враховуючи категорію та складність справи, в межах якої позивачем отримано адвокатські послуги, об`єм роботи, проведеної адвокатом при підготовці позовної заяви та під час розгляду справи, а також, задоволення позову, з урахуванням критеріїв пропорційності та розумності, суд першої інстанції вважає обґрунтованим розмір покладених на відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги у сумі 15000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на додаткове рішення та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся 29.02.2024 електронною поштою на адресу Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, яка сформована в системі "Електронний суд" 29.02.2024, у якій просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23 та направити справу №911/2871/23 для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення зводяться до того, що скаржника не було повідомлено про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у встановленому порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/2871/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/2871/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі № 911/2871/23.

13.03.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/2871/23.

Разом з тим, головуючий суддя Тищенко О.В. перебувала у відрядженні у відпустці. Питання пов`язані з рухом апеляційної скарги вирішується після виходу судді з відпустки (05.04.2024).

У зв`язку з перебуванням суддів Тарасенко К.В. та Гончарова С.А. у відпустках, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.04.2024 у справі №911/2871/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Тищенко О.В., судді: Коробенко Г.П., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2024 справу №911/2871/23 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Коробенко Г.П., Хрипун О.О., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі № 911/2871/23, розгляд справи призначено на 09.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2024 справу №911/2871/23 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Коробенко Г.П., Хрипун О.О., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23, об`єднано апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі № 911/2871/23 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23, в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2024 клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2024 розгляд справи відкладено до 30.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2024 клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, в умовах запровадженого воєнного стану.

Зміст заявлених учасниками спору клопотань, заперечень на них

09.04.2024 та 24.04.2024 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від керівника Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1 надійшли заяви про закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою від позову у справі № 9101/2871/23.

Згідно ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких визначені законодавством чи установчими документами. Визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Наявність або відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08.06.2022 у справі № 303/4297/20 дійшла висновку, що з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень.

До заяви про відмову від позову на підтвердження повноважень особи, яка підписала таку заяву, додано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідно до якої ОСОБА_1 є керівником Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого.

Однак надана виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не підтверджує наявності повноважень представляти юридичну особу в порядку самопредставництва, зважаючи на правову позицію, викладену в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №303/4297/20.

Таким чином, заявнику необхідно надати суду докази на підтвердження повноважень ОСОБА_1 вчиняти дії від імені Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого (зокрема, і підписувати заяву про відмову від позовних вимог у даній справі від імені цього підприємства) як його керівник.

З урахуванням наведених приписів законодавства для об`єктивного, повного, всебічного, розгляду справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2024 витребувано у заявника докази, які підтверджують повноваження на здійснення самопредставництва Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1.

Так, на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2024 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від керівника Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1 надійшли наступні документи:

- Копія Статуту Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого;

- копія наказу Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого № 60-к від 05.04.2024 про призначення генеральним директором ОСОБА_1;

- копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, в якій наявні відомості про керівника - ОСОБА_1 з 05.04.2024;

- копія Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, в якій наявні відомості про керівника - ОСОБА_1 з 05.04.2024;

- протокол № 4/24 від 04.04.2024 загальних зборів Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, в якому міститься інформація про те, що з 04.04.2024 припинено повноваження (звільнено з посади) Генерального директора Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_2, та призначено з 05.04.2024 (обрано) Генеральним директором Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1.

В свою чергу, 26.04.2024 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшла заява в якій вона повідомляє, що:

- позивач звернувся до Рівненського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 Кримінального кодексу України, за фактом привласнення 14.04.2023 колишнім працівником підприємства ОСОБА_3 грошових коштів підприємства в сумі 154849,00 грн.;

- досудове слідство триває і відповідно, в разі задоволення позову та закриття провадження у справі ОСОБА_3 зможе уникнути законного покарання за незаконне заволодіння коштами підприємства;

- протоколом № 4/24 від 04.04.2024 загальних зборів Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого (за участю учасника ОСОБА_4 , яка володіє 95,08% корпоративних прав), з 04.04.2024 припинено повноваження (звільнено з посади) Генерального директора Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_2, та призначено з 05.04.2024 (обрано) Генеральним директором Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1, яким підписано відповідний наказ Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого № 60-к від 05.04.2024;

- проте, загальні збори Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, оформлені протоколом № 4/24 від 04.04.2024, були проведені з порушенням законодавства та вимог Статуту санаторію, і заявниця має намір оскаржувати відповідні дії в судовому порядку;

- відповідні дії є наслідками ухвалення на користь ОСОБА_4 постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2024 та рішення Господарського суду Рівненської області від 07.11.2023 у справі № 918/124/23, і ухвалою Верховного Суду у даній справі від 18.03.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «АРЕДЖІ Ю» на ці рішення;

- дії ОСОБА_1 щодо відмови від позову - є зловживанням процесуальними правами.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 30.05.2024 учасники справи до суду своїх представників не направили, про час і дату судового засідання повідомлялись засобами електронного зв`язку із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, про що наявні довідки в матеріалах справи.

У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Також, 29.05.2024 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого в особі керівника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників обов`язковою не визнавалась, у зв`язку з чим неявка представників учасників справи, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні.

Відзив на апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення від Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого - не надходили, проте, відсутність відзиву на апеляційні скарги не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Також, розглянувши в судовому засіданні заяви керівника Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1 про закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою від позову у справі № 910/2871/23, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у її задоволенні, з огляду на наступне.

Ч. 1 ст. 274 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Ч. 2 ст. 274 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Ч. 5 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В свою чергу, як встановлено судом апеляційної інстанції, протоколом № 4/24 від 04.04.2024 загальних зборів Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого (за участю учасника ОСОБА_4 , яка володіє 95,08% корпоративних прав), з 04.04.2024 припинено повноваження (звільнено з посади) Генерального директора Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_2, та призначено з 05.04.2024 (обрано) Генеральним директором Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1, яким підписано відповідний наказ Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого № 60-к від 05.04.2024.

Відповідні дії є наслідками ухвалення на користь ОСОБА_4 постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2024 та рішення Господарського суду Рівненської області від 07.11.2023 у справі № 918/124/23, і ухвалою Верховного Суду у даній справі від 18.03.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «АРЕДЖІ Ю» на ці рішення, провадження у даній справі триває.

Тобто, між учасниками Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого існує триваючий корпоративний конфлікт стосовно як діяльності товариства, так і його керівного складу, який змінювався. Крім того, суду апеляційної інстанції повідомлено інформацію, з наданням відповідних документів, що позивач звернувся до Рівненського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 Кримінального кодексу України, за фактом привласнення 14.04.2023 колишнім працівником підприємства ОСОБА_3 грошових коштів підприємства в сумі 154849,00 грн.

Наведене в сукупності, на переконання суду апеляційної інстанції свідчить, що заяви керівника Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_1 про закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою від позову у справі № 910/2871/23 не відповідає вимогам ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, у зв??язку з чим суд апеляційної інстанції відхиляє вказані заяви та вважає здійснити розгляд справи за наявними у справі доказами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 06.12.2022, відповідно до наказу Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого №161-к, ОСОБА_3 приступив до виконання обов`язків виконуючого обов`язки голови правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого.

Також, головою правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" ОСОБА_5 , як посадовою особою, а не від юридичної особи, надано повноваження ОСОБА_3 по управлінню підприємством згідно довіреності від 06.12.2022 за №3224, посвідченої приватним нотаріусом Мурашко Л.О Рівненського нотаріального округу Рівненської області. Термін дії нотаріальної довіреності сплив 06.04.2023.

Наказом Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого №166-к від 13.12.2022 відповідачу надано повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а саме, підписувати будь-які документи підприємства згідно встановлених Статутом обмежень для Голови Правління з 14.12.2022 року.

Відповідно до наказу Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого №173-к від 30.12.2022, відповідача переведено з посади начальника служби (по комерційній діяльності) на посаду директора підприємства з оплатою праці згідно 25 тарифікаційного розряду з 01.01.2023 року.

Відповідно до наказу Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого №52-к від 06.04.2023, відповідача звільнено з посади директора ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого за власним бажанням з 12.04.2023 на підставі його заяви.

Позивач зазначав, що відповідач знаючи, що його буде звільнено, з метою незаконного збагачення, неправомірно 05.04.2023 підписав акт приймання-передачі виконаних робіт між ФОП ОСОБА_3 та Орендним підприємством санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, відповідно до якого, сторони дійшли згоди, що відповідачем було надано позивачу послуги по консультуванню з питань комерційної діяльності на загальну суму 154849,00 грн. При цьому, зі слів позивача, договорів на надання таких послуг між відповідачем та позивачем укладено не було, які саме послуги і кому були надані відповідачем, позивачу не відомо.

Крім того, позивач зазначав, що в порушення ст. 238 ЦК України, відповідач є підписантом акту приймання - передачі виконаних робіт з обох сторін, а саме, від імені виконавця, як ФОП ОСОБА_3 та від імені замовника ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, де вказує себе представником за довіреністю від Генерального директора ОСОБА_2 . Однак, зі слів позивача, ОСОБА_2 довіреностей на представництво від свого імені на ім`я ОСОБА_3 - не надавала.

14.04.2023 на підставі вказаного акту приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023 відповідачем неправомірно та без належних правових підстав перераховано згідно платіжного доручення №389 на свій рахунок грошові кошти у сумі 154849,00 грн.

Позивач зауважує, що строк дії нотаріальної довіреності від 06.12.2022 №3224, відповідно до якої відповідачу було надано право підписувати фінансові і господарські документи підприємства позивача з правом першого підпису, закінчився 06.04.2023, а тому, відповідач не мав права підписувати платіжне доручення №389 від 14.04.2023, на переведення грошових коштів від імені позивача на будь-який рахунок, що підтверджується доданою до матерів справи випискою з банку. Крім того, вказану довіреність видав працюючий на підприємстві голова правління ОСОБА_5., не від підприємства, як юридичної особи, а як посадова особа, що безпосередньо слідує з тексту довіреності, тому, з дати його звільнення вказана довіреність втратила чинність, оскільки, з 13.12.2022 ОСОБА_5 не працював на підприємстві, а обраний 07.02.2023 новий керівник - Генеральний директор ОСОБА_2 довіреностей на ім`я ОСОБА_3 не видавала.

Позивачем на адресу відповідача направлялись листи №01/1489 від 09.05.2023, №01/14-153 від 26.06.2023 про повернення 154849,00 грн.

У відповідь на лист №01/1489 від 09.05.2023, відповідач повідомив, що його уповноважено довіреністю від 06.12.2022 року вчиняти будь-які дії від імені підприємства, в т.ч. підписання фінансових документів, здійснення відповідних платежів.

Також, позивач звернувся до Рівненського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 Кримінального кодексу України, за фактом привласнення 14.04.2023 колишнім працівником підприємства ОСОБА_3 грошових коштів підприємства в сумі 154849,00 грн. За результатами розгляду вказаної заяви позивача, Рівненським районним управлінням поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження №0000689 від 13.09.2023.

Враховуючи відсутність договору між позивачем та відповідачем про надання консультацій з питань комерційної діяльності та управління, позивач наголошував, що підписаний акт прийому - передачі виконаних робіт підлягає визнанню недійсним, а кошти в сумі 154849,00 грн., перераховані за вказаним актом, є такими, що є безпідставно набутими.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що 06.12.2022 приватним нотаріусом Мурашко Л.О. було видано дві нотаріальні довіреності. Друга була видана від імені Орендного підприємства санаторій "Червона калина ім. М. Сивого" за реєстровим №3225 зі строком дії до 06.04.2023. В рамках повноважень, наданих цими двома довіреностями, відповідачем здійснювалось представництво від імені позивача. Заява про звільнення була написана відповідачем ще 03.04.2023, 06.04.2023 видано наказ, а датою звільнення є 12.04.2023. Весь цей час, до 12.04.2023 відповідачем сумлінно виконувались всі обов`язки. Передача справ була здійснена саме 12.04.2023, про що свідчать акти, додані до відзиву. Обхідний лист підписано 12.04.2023. Відповідач зазначає, що неодноразово повідомляв позивача про наявність заборгованості по виконаним роботам, які були погоджені раніше в усному порядку. Відповідач зазначає, що всі дії вчинені ним в рамках наданих повноважень. На думку відповідача, твердження позивача, що нотаріальна довіреність від 06.12.2022 за №3224, відповідно до якої відповідачу було надано право підписувати фінансові і господарські документи підприємства з правом першого підпису, що ця довіреність з 13.12.2022 вичерпала свою дію є хибними, оскільки, відповідно до законодавства України, довіреність діє на весь строк її дії. Відповідач вказує, що за весь час і до 12.04.2023 саме ним здійснювалось поточне керівництво санаторієм і підписувались всі документи, в той час, як у ОСОБА_2 не було доступу та права підпису в АТ "Приватбанк". Твердження позивача про те, що між позивачем та відповідачем відсутній будь-який договір про надання консультацій з питань комерційної діяльності та управління не відповідає дійсності, оскільки, між сторонами був укладений та виконаний договір в повному обсязі, роботи були виконані та оплачені в повному обсязі.

Крім того, відповідач вказував, що додана до позову копія виписки з банку не завірена печаткою банку, тому, не може бути належним доказом у справі. На посадовій інструкція від 30.12.2022 відсутній підпис про ознайомлення, а на наказі №52-к від 06.04.2023 - підпис виконаний не відповідачем, що є підробкою документів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги на рішення, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (ЦК - України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У справі Європейського суду з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказано, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частина 2 ст. 20 ГК України встановлює, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 202 ЦК України, правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, Головою правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" ОСОБА_5 надано повноваження ОСОБА_3. по управлінню підприємством згідно довіреності від 06.12.2022 за №3224, посвідченої приватним нотаріусом Мурашко Л.О Рівненського нотаріального округу Рівненської області. Термін дії нотаріальної довіреності до 06.04.2023.

Наказом підприємства №166-к від 13.12.2022 відповідачу надано повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а саме, підписувати будь-які документи підприємства згідно встановлених Статутом обмежень для Голови Правління з 14.12.2022.

Відповідно до наказу підприємства №173-к від 30.12.2022, відповідача переведено з посади начальника служби (по комерційній діяльності) на посаду директора підприємства з оплатою праці згідно 25 тарифікаційного розряду з 01.01.2023.

Відповідно до наказу підприємства №52-к від 06.04.2023, відповідача звільнено з посади директора ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого за власним бажанням з 12.04.2023 на підставі його заяви.

05.04.2023 між ФОП ОСОБА_3 та Орендним підприємством санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого підписано акт приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до якого, відповідачем надано позивачу а позивачем прийнято послуги по консультуванню з питань комерційної діяльності на загальну суму 154849,00 грн.

Однак, договорів на надання таких послуг між відповідачем та позивачем укладено не було. При цьому, вказаний акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023 підписано відповідачем з обох сторін, від імені виконавця - ФОП ОСОБА_3 та від імені замовника - ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, як представника за довіреністю, виданою генеральним директором ОСОБА_2 Однак, як зазначено позивачем, ОСОБА_2 довіреностей на представництво від свого імені на ім`я ОСОБА_3 не надавала.

14.04.2023 на підставі акту приймання - передачі виконаних робіт від 05.04.2023 відповідачем згідно платіжного доручення №389 перераховано на свій рахунок кошти в розмірі 154849,00 грн.

Розглядаючи позовну вимогу позивача щодо визнання недійсним правочину, оформленого актом прийому-передачі із посиланням на відсутність повноважень відповідача на укладення та підписання такого акту, саме в правовому полі нормативно-правового регулювання визнання договорів недійсними, з огляду на його форму та правову природу, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Надаючи належну оцінку акту приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що акт приймання-передачі виконаних робіт - є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін та має юридичні наслідки - списання з рахунку підприємства позивача на рахунок відповідача коштів в розмірі 154849,00 грн. згідно платіжного доручення №389 від 14.04.2023.

Отже, такий двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. Оскарження правочину, оформленого актом, у розумінні ст. 202 ЦК України, в даному випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.06.2019 у справі №927/352/18.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Матеріалами справи підтверджується, що 05.04.2023 між ФОП ОСОБА_3 та Орендним підприємством санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого підписано акт приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до якого, відповідачем надано позивачу а позивачем прийнято послуги по консультуванню з питань комерційної діяльності на загальну суму 154849,00 грн.

14.04.2023 на підставі акту приймання - передачі виконаних робіт від 05.04.2023 відповідачем, згідно платіжного доручення №389, перераховано на свій рахунок кошти в розмірі 154849,00 грн.

Досліджуючи вказаний акт приймання - передачі виконаних робіт від 05.04.2023, судом першої інстанції вірно встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що такий акт підписано відповідачем з обох сторін, зокрема, від імені виконавця - ФОП ОСОБА_3 та від імені замовника - ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, як представника за довіреністю, виданою генеральним директором ОСОБА_2, яка є директором з 07.02.2023, що підтверджується наказом ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого №24-к від 07.02.2023.

Однак, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 довіреностей на представництво від свого імені на ім`я ОСОБА_3 - не надавала. Будь-яких довіреностей, виданих ОСОБА_2 на і?мя ОСОБА_3. матеріали справи не містять та сторонами не надано ні суду першої інстанції під час розгляду спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду спору.

Отже, як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем вчинено правочин, згідно якого, з рахунку позивача на рахунок ФОП ОСОБА_3. перераховано кошти у сумі 154849,00 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, строк дії нотаріальної довіреності ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого від 06.12.2022 №3224, відповідно до якої відповідачу було надано право підписувати фінансові і господарські документи підприємства позивача, закінчився 06.04.2023, а списання грошових коштів у сумі 154849,00 грн. з рахунку позивача на рахунок відповідача відбулось 14.04.2023, тобто, після закінчення строку дії такої довіреності та звільнення відповідача з ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого.

При цьому, належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України існування між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань, на виконання яких було складено та підписано спірний акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023, матеріали справи не містять, а отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що грошові кошти у сумі 154849,00 грн. набуто відповідачем без належної правової підстави. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Стосовно наданої відповідачем копії Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг від 15.12.2022, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно п.п.1, 2, 4, 6 ч.2 ст.42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У підготовчому засіданні 19.12.2023 в суді першої інстанції відповідачем клопотань про долучення до матеріалів справи копії Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг від 15.12.2022 - заявлено не було та зазначено про можливість закриття підготовчого провадження у справі, і ухвалою суду першої інстанції від 19.12.2023 закрито підготовче провадження у справі №911/2871/23 та призначено розгляд справи по суті на 30.01.2024.

Відповідачем 19.01.2024 до суду першої інстанції подано додаткові пояснення, до яких додано копію Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг від 15.12.2022 року, відповідно до якого, відповідач, як виконавець, зобов`язався самостійно або із залученням третіх осіб надати позивачу, як замовнику, послуги по консультуванню з питань комерційної діяльності. При цьому, клопотання про поновлення строку для подання зазначеного доказу - відповідачем до суду першої інстанції подано не було. Водночас, у судовому засіданні 30.01.2024 відповідачем повідомлено суду першої інстанції про те, що він не міг раніше подати зазначений договір, оскільки, не міг його знайти, однак, надати оригінал такого договору у судовому засіданні 30.01.2024 року він також не може .

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 80 ГПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно ч.ч. 8, 9 ст. 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 113 ГПК України).

Статтею 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.91 ГПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В свою чергу, позивачем наголошувалось на тому, що подана відповідачем копія договору ставиться під сумнів позивачем, і не підлягає врахуванню як належний та допустимий доказ при вирішенні спору.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано залишив без розгляду додані докази на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України, оскільки, відповідачем не обґрунтовано поважності причин пропуску строку для подання доказів та не подано клопотання про поновлення строку на подання доказів,

При цьому, наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем та підтвердження вказаного належними доказами у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, зокрема, щодо встановлення правомірності підписання спірного акту приймання-передачі виконаних робіт та списання з рахунку підприємства позивача на власний рахунок відповідача коштів у сумі 154849,00 грн. за надання послуг, згідно спірного акту приймання-передачі наданих послуг.

Посилання відповідача на те, що ним неодноразово повідомлялось позивача про наявність заборгованості за надані послуги - обгрунтовано відхилені судом першої інстанції з посиланням на те, що доказів такого повідомлення позивача відповідачем - не надано, а матеріали справи таких доказів - не містять.

Також, судом першої інстанції обгрунтовано враховано, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що відповідач в період з 06.12.2022 по 12.04.2023 займав посаду директора Орендного підприємства санаторій "Червона калина" та при виконанні своїх обов`язків повинен був керуватись посадовою інструкцією директора ОП санаторій "Червона калина". Так, видами діяльності Орендного підприємства санаторій "Червона калина" згідно КВЕД є, зокрема, надання консультаційних послуг, управлінську та організаційну підтримку компаніям та іншим організаціям з питань управління, корпоративного стратегічного та операційного планування, визначення напрямків розвитку бізнесу, управління змінами, зниження собівартості та інші фінансові питання; маркетингові цілі та політика; кадрова політика та планування; стратегія виплат компенсацій та пенсій, планування виробництва та контролю.

Отже, перебуваючи на посаді директора відповідач був наділений повноваженнями, зокрема, на надання консультаційних послуг, а тому, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що відсутня необхідність надання будь-яких послуг від ОСОБА_3 , як від фізичної особи-підприємця в індивідуальному порядку, що також підтверджується відсутністю укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання таких послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України, органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 181 Господарського кодексу (далі - ГК України) передбачено, що Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також, щодо інших осіб, установлених законом.

Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

При цьому, словосполучення "у своїх інтересах" потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто, бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі, на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 25.09.2019, у справі №727/3501/16-ц, від 19.01.2021 року у справі №910/12791/19, від 19.05.2021 року у справі №642/7417/18, від 10.11.2021 року у справі №757/50762/18-ц.

Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, зазначене є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідачем не спростовано незаконність вчинення своїх дій щодо перерахування коштів у сумі 154849,00 грн. на власний рахунок після закінчення строку дії довіреності від 06.12.2022, виданої Головою правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" ОСОБА_5 та звільнення відповідача з Орендного підприємства санаторій "Червона калина" та не надано доказів укладення правочину, на підставі якого надано спірні послуги та підписано відповідний акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023, і, відповідно, списано кошти з рахунку позивача.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, вказані вище дії відповідача свідчать, що ОСОБА_3 вчинив правочин - підписав акт приймання-передачі наданих виконаних робіт від 05.04.2023 не в інтересах позивача, а у своїх власних, оскільки, вказаний акт підписано ним з обох сторін, а саме, від імені виконавця, як ФОП ОСОБА_3, та від імені замовника ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, як представником за довіреністю від Генерального директора ОСОБА_2., яка довіреностей на представництво від свого імені на ім`я ОСОБА_3 не надавала, що відповідачем під час розгляду справи не спростовано, доказів протилежного суду не надано. При цьому, строк дії нотаріальної довіреності ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого від 06.12.2022 №3224, відповідно до якої відповідачу було надано право підписувати фінансові і господарські документи підприємства позивача, закінчився 06.04.2023, а списання грошових коштів у сумі 154849,00 грн. з рахунку позивача на рахунок відповідача відбулось 14.04.2023, тобто, після закінчення строку дії такої довіреності та звільнення відповідача з ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого.

Встановивши, що волевиявлення позивача під час складення спірного акту не відповідало його внутрішній волі, врахувавши всі докази в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний акт приймання приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023 суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, а отже, є недійсним. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Щодо посилань відповідача на не підписання посадової інструкції суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині про те, що не підписання посадової інструкції не є підставою для ухилення від виконання посадових обов`язків, що нею визначені, а невиконання працівником обов`язків, передбачених його посадовою інструкцією, є прямим порушенням трудової дисципліни, а небажання відповідача підписувати посадову інструкцію, чи ухилення від підписання такої інструкції - не може бути розцінено як не ознайомлення відповідача з умовами праці, враховуючи, зокрема те, що ним займалась посада директора підприємства. Доказів відмови відповідача від писання посадової інструкції матеріали справи - не містять та відповідачем - не надано ні суду першої інстанції під час вирішення спору, на суду апеляційної інстанції.

Доводи відповідача про не підписання ним наказу про звільнення, обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки, в матеріалах справи міститься його заява від 03.04.2023, згідно якої, відповідач просить звільнити його з 12.04.2023. У листі від 30.05.2023 та у відзиві на позов, відповідач не заперечував що він більше не працює в Орендному підприємстві санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого.

Щодо доводів відповідача, що копія банківської виписки про списання коштів у сумі 154849,00 грн. з підприємства позивача на рахунок відповідача, суд апеляційної інстанції також вважає їх безпідставними, не доведеними та необґрунтованими, оскільки, у відзиві та у листі від 30.05.2023 відповідач зазначає, що роботи згідно спірного акту приймання-передачі виконаних робіт були виконані та оплачені в повному обсязі, тобто, факт отримання ним коштів у сумі 154849,00 грн. не заперечується

Стосовно посилань позивача у позові щодо того, що довіреність від 06.12.2022 видав голова правління Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_5., якого було звільнено із займаної посади 13.12.2022, а тому, з моменту його звільнення вказана довіреність вичерпала себе, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Статтею 249 ЦК України визначено наслідки скасування довіреності.

Отже, дія довіреності припиняється у випадках, визначених статтями 248, 249 ЦК України.

Однак, будь-яких доказів припинення дії довіреності від 06.12.2022, виданої від імені Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого на ім`я ОСОБА_3. - матеріали справи не містять.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 17.08.2020 року у справі №923/37/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого, зміна керівника юридичної особи, яка видала довіреність, не припиняє дію такої довіреності, оскільки, довіреність видається від імені юридичної особи її керівником, а не від імені керівника юридичної особи, і закон не передбачає такої підстави для припинення дії довіреності, як зміна керівника юридичної особи.

Отже, доводи позивача про закінчення строку дії довіреності від 06.12.2022 - обгрунтовано не прийнято судом першої інстанції.

Щодо посилань позивача на те, що голова правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_5. видав довіреність від 06.12.2022 на ім`я ОСОБА_3. не від підприємства, як юридичної особи, а як посадова особа, що безпосередньо слідує з тексту довіреності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У статті 246 ЦК України визначено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Поняття та підстави представництва унормовані статтею 237 ЦК України, відповідно до якої, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Під "органом юридичної особи" варто розуміти органи, уповноважені здійснювати управління юридичною особою на підставі закону та установчих документів, тобто вищі органи управління та виконавчі органи.

Повноваження керівника, як представника юридичної особи перевіряються за статутом. Особливу увагу потрібно звертати на перевірку повноважень службових осіб юридичної особи, які не є керівником її виконавчого органу - заступників керівника, керівників структурних підрозділів тощо. Якщо в статуті немає спеціальних норм щодо повноважень представляти інтереси юридичної особи в суд, то в силу закону такі повноваження мають лише керівники виконавчого органу.

Довіреність, складена від імені юридичної особи, підпорядковується загальним положенням про форму довіреності (ст. 245 ЦК України) та її обов`язкові реквізити (ст. 247 ЦК України) з урахуванням того, що довіреність юридичної особи має бути скріплена її печаткою.

Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, до матеріалів справи на стадії розгляду спору судом першої інстанції не додано Статуту Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, що позбавило суд першої інстанції можливості встановити наявність у голови правління права на укладення від імені підприємства угод та вчинення інших юридично значимих дій, зокрема, видавати довіреності.

При цьому, відповідний Статут Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, затверджений загальними зборами власників протоколом № 1/2023 від 07.02.2023, було надано позивачем на стадії апеляційного розгляду справи, і жодних клопотань про долучення вказаного доказу на стадії апеляційного розгляду спору, як і клопотання про поновлення строку на подання такого доказу - позивачем не заявлено, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні обумовлені процесуальним законом підстави для прийняття такого доказу на стадії апеляційного розгляду справи (згідно з приписами ст. 269 Господарського процесуального кодексу України).

Також, судом апеляційної інстанції зі змісту довіреності від 06.12.2022, яка видана ОСОБА_3. головою правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого ОСОБА_5. не встановлено, що вказана довіреність видана не від підприємства, як юридичної особи, як про це зазначено позивачем.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

З огляду на наведені правові норми та встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що голова правління Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, в межах діючого законодавства мав право видавати довіреності від імені підприємства, саме в контексті доводів позивача.

Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 року у справі №922/3412/1 зазначив, що відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

У постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі №520/4210/18 зазначено, що тлумачення статті 1212 ЦК України свідчить, що необхідно встановити обставини, які в сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання; факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, відсутність для цього підстав.

Верховний Суд у постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 сформував правовий висновок, за яким договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Верховним Судом у постанові від 29.07.2019 року у справі №756/3966/17 зазначено, що стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у справі №314/3995/15 від 25.06.2018 року та у справі № 752/18477/15-ц від 11.07.2018 року.

Якщо правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 12.08.2021 року у справі № 910/17567/19).

Вирішуючи питання про правомірність заявленого позивачем способу захисту свого речового права шляхом стягнення 154849,00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Факт перерахування коштів на рахунок відповідача у сумі 154849,00 грн. підтверджується платіжним дорученням №389 від 14.04.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 181 ГК України, господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідач підписав акт приймання-передачі виконаних робіт від 05.04.2023 не в інтересах позивача, а у своїх власних, оскільки, вказаний акт підписано ним з обох сторін, а саме, від імені виконавця, як ФОП ОСОБА_3, та від імені замовника ОП санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого, як представником за довіреністю від Генерального директора ОСОБА_2., яка довіреностей на представництво від свого імені на ім`я ОСОБА_3. не надавала. Строк дії нотаріальної довіреності ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого від 06.12.2022 №3224, відповідно до якої відповідачу було надано право підписувати фінансові і господарські документи підприємства позивача, закінчився 06.04.2023, а списання грошових коштів у сумі 154849,00 грн. з рахунку позивача на рахунок відповідача відбулось 14.04.2023, тобто, після закінчення строку дії такої довіреності та звільнення відповідача з ОП санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого. Також, між позивачем та відповідачем, як між суб`єктами господарювання, не було укладено договору у письмовій формі.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач набув майно за рахунок позивача, за відсутності правових підстав.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, підпадають під регулювання нормами ст. 1212 ЦК України щодо безпідставного набуття майна.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 154849,00 грн., набутих без достатньої правової підстави, - є обґрунтованою, доведеною, а тому, підлягає задоволенню. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 2332,97 грн. інфляційних втрат (за період з 14.04.2023 року по 01.07.2023 року) та 1972,73 грн. 3% річних (за період з 14.04.2023 року по 15.09.2023 року), згідно виконаного ним розрахунку.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 ЦК України, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, та від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц).

Отже, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому, в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки, боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 1972,73 грн. та інфляційних втрат у сумі 2332,97 грн. щодо сум, строків та ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, обґрунтованим, а тому, вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції допустив порушення приписів ч. 7 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ініційований позивачем спір є спором між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) її посадової особи, а тому підлягав розгляду господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи, і суд першої інстанції мав передати справу на розгляд іншому суду у відповідності до ст. 31 Господарського процесуального кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляється як необрунтований, оскільки спір між сторонами виник стосовно визнання акту прийому передачі виконаних робіт від 05.04.2023 року недійсним та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 159154,70 грн., а отже в силу приписів п. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України обгрунтовано пред?явлено позивачем до Господарського суду Київської області за юридичним місцезнаходженням відповідача.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції допустив порушення приписів ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, оскільки безпідставно відхилив клопотання відповідача та доводи стосовно неможливості вчасно подати документи, а також не надано часу на підготування спростувань на додаткові заперечення на доводи відповідача, подачі 29.01.2024, у переддень судового засідання, а також припустився порушень приписів ст. ст. 86, 91 Господарського процесуального кодексу України, зокрема не надано оригіналів документів, на які позивач посилався у позові в обгрунтування вимог - судом апеляційної інстанції відхиляється як необрунтований, оскільки судом першої інстанції вчинено усі дії, необхідні для вирішення спору, з урахуванням зокрема і приписів ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення, яким задоволено позов повністю.

Також, розглянувши апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Так, в апеляційній скарзі скаржник, зокрема, просив скасувати додаткове рішення та направити справу №911/2871/23 для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Проте, як зазначалось вище, спір між сторонами виник стосовно визнання акту прийому передачі виконаних робіт від 05.04.2023 року недійсним та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 159154,70 грн., а отже в силу приписів п. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України обгрунтовано пред??явлено позивачем до Господарського суду Київської області за юридичним місцезнаходженням відповідача.

Також, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення зводяться до того, що скаржника не було повідомлено про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у встановленому порядку.

Розглянувши доводи скаржника, суд апеляційної інстанції дійшов про їх необгрунтованість, з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.02.2024 у справі № 911/2871/23 прийнято до розгляду заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, розгляд призначено на 20.02.2024.

Вказана ухвала була направлена засобами поштового зв?язку рекомендованим відправленням на адресу юридичного місцезнаходження ФОП ОСОБА_3. - АДРЕСА_1 , та повернулась до суду першої інстанції без вручення з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

У постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 роз`яснено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до п. 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.

Верховний Суд у постанові від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, здійснивши аналіз статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що відповідна ухвала суду першої інстанції про призначення заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу оприлюднювалась судом першої інстанції у вказаному реєстрі.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України").

З огляду на вказані доводи колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції було вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду заяви, при цьому не отримання поштових відправлень, направлених за дійсною адресою місцезнаходження відповідача, перебувало у прямому зв`язку від власного волевиявлення відповідача, який не отримував поштову кореспонденцію.

Таким чином, судом першої інстанції належним чином повідомлялося відповідача про день, час та місце судового засідання щодо розгляду заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу , а отже. доводи скаржника в цій частині є необгрунтованими.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідну заяву, в порядку частини 8 ст. 129 ГПК України, позивач зробив безпосередньо у тексті позовної заяви, зазначивши, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн., які він просить стягнути з відповідача, про що буде подано окрему заяву.

Позивачем заяву б/н від 02.02.2024 року (вх. №999 від 05.02.2024) про ухвалення додаткового рішення у справі №911/2871/23 надіслано через "Електронний суд" 05.02.2024 року. Таким чином, позивачем дотримано вимоги ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 16 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Матеріалами справи підтверджується, що 23.08.2023 між адвокатом Ярославською Оксаною Миколаївною (за договором - адвокат) та Орендним підприємством санаторієм "Червона калина" імені Миколи Сивого (за договором - клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги №23-08/23 (далі - Договір), згідно умов п. 1.1 якого, адвокат зобов`язується надавати клієнту юридичну допомогу для захисту його прав, свобод та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду на умовах даного договору.

Згідно п. 4.1 Договору, за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується сплатити адвокату фіксовану суму винагороди - гонорар, крім того компенсувати адвокату всі фактичні затрати, пов`язані з виконанням зобов`язань по даному договору.

Пунктом 4.2. Договору визначено, що розмір гонорару, а також порядок компенсації фактичних затрат визначаються в акті приймання - передачі виконаних робіт, який є невід`ємною частиною даного договору.

У п. 6.1 Договору сторони погодили, що даний Договір вступає в законну силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом п`яти років.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію Договору про надання правової допомоги від 23.08.2023 року №23-08/23, акту приймання-передачі наданих послуг від 01.02.2024 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність серія КС №8974/10 від 29.05.2020 року, ордера серія ВЕ №1098090 від 15.09.2023.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може зУкраїни, суд

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.11.2020 у справі №922/1948/19, від 12.08.2020 у справі №916/2598/19, від 30.07.2019 у справі №911/1394/18, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі №638/7748/18.

Розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже, є визначеним (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 та від 20.01.2021 у справі № 357/11023/18).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також, критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами, до правової допомоги належать й консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах тощо (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16).

Варто також зазначити, що згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №911/471/19).

Відповідачем заперечень щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, незгоди із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу суду не надано.

З наданого до матеріалів справи акту приймання-передачі наданих послуг від 01.02.2024 року вбачається, що адвокат надав, а позивач прийняв юридичні послуги, загальна вартість яких складає 15000,00 грн. Зазначений акт підписано представниками обох сторін, у вказаному акті наведено перелік та обсяги послуг, що надавались адвокатом позивачу, розрахунок наданих послуг та загальну вартість таких послуг.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються обставини надання позивачу адвокатським об`єднанням професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим, зазначені витрати є витратами на професійну правничу допомогу та, відповідно, є судовими витратами в розумінні ст. 123 ГПК України.

З урахуванням наведеного, враховуючи категорію та складність справи, в межах якої позивачем отримано адвокатські послуги, об`єм роботи, проведеної адвокатом при підготовці позовної заяви та під час розгляду справи, а також, задоволення позову, з урахуванням критеріїв пропорційності та розумності, суд першої інстанції обгрунтовано присудив до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату професійної правничої допомоги у сумі 15000,00 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у рішенні та додатковому рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішенні та додатковому рішенні, оскаржувані рішення та додаткове рішення ухвалені з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваних рішення Господарського суду Черкаської області від 23.06.2023 у справі № 925/1437/22 та додаткового рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23, за наведених скаржником доводів та обґрунтувань апеляційних скарг.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі № 911/2871/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі № 911/2871/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення залишити за скаржником.

4. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23 - залишити без задоволення.

5. Додаткове рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/2871/23 - залишити без змін.

6. Матеріали справи № 911/2871/23 повернути Господарському суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 18.07.2024 після виходу судді з відпустки

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді О.О. Хрипун

Г.П. Коробенко