ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2024 р. Справа№ 911/2513/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.06.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Київської області

від 08.02.2024 (повний текст складено 20.02.2024)

у справі № 911/2513/23 (суддя Н.Г. Шевчук)

за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури

в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРРЕНХОЛ"

2. Головного управління Держгеокадастру в місті Києві та Київській області

про повернення земельної ділянки та скасування рішення про її державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРРЕНХОЛ" та Головного управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області, в якому просить:

1) усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсними наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області від:

- 14.07.2016 № 10-14586/15-16-сг, яким затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6024;

- 14.07.2016 № 10-14581/15-16-сг, яким затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6025;

- 14.07.2016 № 10-14579/15-16-сг, яким затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6026;

- 14.07.2016 № 10-14584/15-16-сг, яким затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6027;

- 18.08.2016 № 10-17350/15-16-сг, яким затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6028;

2) усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :38:111:6050 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на неї за ТОВ "ХАРРЕНХОЛ";

3) усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :38:111:6050 шляхом її повернення від ТОВ "ХАРРЕНХОЛ" на користь Вишгородської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області законодавчих вимог, зокрема статей 19, 20, 59, 60, 84, 122 Земельного кодексу України та статей 88-90 Водного кодексу України, під час надання у приватну власність фізичних осіб земель водного фонду, які потім передані до статутного капіталу ТОВ "ХАРРЕНХОЛ" та за заявою директора товариства об`єднано та утворено за їх рахунок земельну ділянку площею 0,5 га з кадастровим номером :38:111:6050.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.02.2024 у справі №911/2513/23 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом вказано на те, що інформація ДНВП «Картографія» від 03.02.2023 № 65 із фрагментом ортофотоплану, відповідно до якої спірна земельна ділянка розташована в межах земель водного фонду не є належним та допустимим доказом, оскільки з останньої неможливо встановити статус водного об`єкта, у прибережній захисній смузі якого розташована ділянка.

Крім того, викопіювання ДНВП «Картографія» здійснено на базі ортофотоплану 2009 року, а не 2016 року, коли земельні ділянки за рахунок яких надалі утворено спірну, відводились у приватну власність.

Також судом вказано, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру на спірну земельну ділянку відсутні будь-які обмеження у використанні, що свідчить про відсутність режимоутворюючого об`єкту (водного об`єкту), в її межах.

Зазначені обставини, за висновками суду, свідчать про недоведення прокурором факту віднесення спірної ділянки до земель водного фонду та відповідно відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку прокурора, до позову надано належні та допустимі докази розташування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги р. Десна, зокрема інформація ДНВП «Картографія» від 03.02.2023 № 65 із фрагментом ортофотоплану, відповідно до якого спірна земельна ділянка розташована в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Десна. Відповідна правова позиція щодо належності та допустимості у якості доказів інформації ДНВП «Картографія» при вирішення питання щодо розташування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 19.10.2023 у справі № 748/2226/22 та від 01.11.2323 у справі № 748/2090/22.

При цьому, прокурор ставить під сумнів надані відповідачем докази щодо встановлення статусу водних об`єктів, визначення меж їх урізу води, у тому числі станом на момент відведення земельних ділянок, а саме матеріали інструментальної геодезичної зйомки, виконаної інженером-гедезистом Литвинчук О.М.

Також, за доводами скаржника, не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону висновки суду в частині можливості визначення меж прибережної захисної смуги у межах розташування спірної ділянки, виходячи з відомостей Державного земельного кадастру, зокрема розділу «Обмеження у використанні».

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, законним та обґрунтованим, винесеним на підставі всебічно та повно досліджених обставин справи та підтверджуючих їх доказів, з урахуванням актуальних правових позицій Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, що свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, іншими учасниками справи не було надано відзивів на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

Представники позивача та відповідача-2 в судове засідання 18.06.2024 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується довідками про доставку 11.06.2024 електронного документа (ухвала суду від 04.06.2024) до електронного кабінету Вишгородської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та відповідача-2.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 14.07.2016 № 10-14586/15-16-сг затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6024 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2016 № 2647 ОСОБА_1 відчужено вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 14.07.2016 № 10-14581/15-16-сг затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6025 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2016 № 2646 ОСОБА_3 відчужено вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 14.07.2016 № 10-14579/15-16-сг затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6026 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2016 № 2648 ОСОБА_4 відчужено вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 14.07.2016 № 10-14584/15-16-сг затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6027 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2016 № 2672 ОСОБА_5 відчужено вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18.08.2016 № 10-17350/15-16-сг затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :38:111:6028 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2016 № 654 ОСОБА_6 відчужено вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРРЕНХОЛ" ОСОБА_7 від 13.02.2019 надано згоду ОСОБА_2 на вступ до складу учасників ТОВ "ХАРРЕНХОЛ" та внесення до його статутного капіталу нерухомого майна, у тому числі земельних ділянок з кадастровими номерами: :38:111:6024, :38:111:6025, :38:111:6026, :38:111:6027, :38:111:6028.

Вказані земельні ділянки передані ОСОБА_2 до статутного капіталу TOB "ХАРРЕНХОЛ" відповідно до акта приймання-передачі нерухомого майна від 13.02.2019.

У подальшому, на підставі заяви директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРРЕНХОЛ" ОСОБА_7 від 10.04.2019, земельні ділянки площею 0,1000 га кожна, з кадастровими номерами :38:111:6024, :38:111:6025, :38:111:6026, :38:111:6027, :38:111:6028 об`єднано та утворено за їх рахунок земельну ділянку площею 0,5 га з кадастровим номером :38:111:6050.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:111:6050 є Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРРЕНХОЛ".

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор стверджує, що за інформацією Державного науково-виробничого підприємства "Картографія" від 01.02.2023 № 65 з долученими картографічними матеріалами, земельна ділянка з кадастровим номером :38:111:6050, яка утворена в результаті об`єднання 5 земельних ділянок, знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна, що відповідно до статей 19, 20, 59, 60, 84 Земельного кодексу України та статей 88-90 Водного кодексу України не може передаватися у приватну власність для індивідуального садівництва. Також Прокурор зауважив, що з огляду на приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, Головне управління Держгеокадастру при прийнятті наказів про надання у приватну власність земельних ділянок фізичним особам грубо порушило вимоги частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, оскільки до повноважень останнього належало виключно право розпорядження землями сільськогосподарського призначення.

Таким чином, прокурор вказує, що вірним способом захисту інтересів держави у даних правовідносинах є пред`явлення до суду негаторного позову про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні дійсним власником земельними ділянками з обмеженим оборотом, шляхом визнання недійсними наказів, скасування реєстрації права власності та повернення земельної ділянки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-1, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура в Україні здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

В силу частини 2 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Згідно з частинами 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Відповідний висновок щодо застосування вищевказаної норми права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (п.77).

В силу статті 23 вказаного Закону на прокурора покладається обов`язок попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 викладено правовий висновок про те, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що Київська обласна прокуратура звернулась 13.02.2023 з листом № 15/1-112вих-23 до Вишгородської міської ради щодо надання інформації про вжиті заходи, спрямовані на захист інтересів держави з метою повернення їй спірних земельних ділянок водного фонду.

У відповіді на вказаний лист Вишгородська міська рада повідомила про відсутність підстав для вжиття заходів щодо повернення земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності, у зв`язку з чим Київська обласна прокуратура звернулась з даним позовом до суду.

Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

З огляду на невжиття самостійно уповноваженим органом у спірних правовідносинах, ефективних заходів щодо усунення виявлених порушень, вбачаються підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Вишгородської міської ради та звернення до суду із вказаним позовом у даній справі.

За наведених обставин, прокурор належним чином обґрунтував необхідність представництва таких інтересів у суді прокуратурою в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради.

Спір у справі виник з природу порушення, на думку прокурора, вимог земельного законодавства при відведенні у власність земельних ділянок водного фонду на території Вишгородської міської ради.

Відповідно до положень статей 13, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статей 18, 19 Земельного кодексу України унормовано, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється за рішенням відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування в межах їх компетенції (частина друга статті 20 Земельного кодексу України).

До земель водного фонду належать, зокрема землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 Земельного кодексу України та стаття 4 Водного кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 59 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент передачі відповідачем-2 початкових земельних ділянок у власність фізичних осіб) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Частина 2 статті 59 Земельного кодексу України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у Земельному кодексу України немає.

Відповідно до частини 1 статті 60 Земельного кодексу України та частини 1 статті 88 Водного кодексу України (в редакції станом на момент передачі відповідачем-2 початкових земельних ділянок у власність фізичних осіб) земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 Земельного кодексу України, статті 89-90 Водного кодексу України).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у Земельному кодексі України та Водному кодексі України.

Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України "Про землеустрій".

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Водночас, матеріали справи не містять доказів розробки окремих проектів землеустрою, або затвердженої у встановленої законом порядку містобудівної документації, які б визначали межі прибережної захисної смуги річки Десна, уздовж якої, за твердженнями прокурора, розташовано спірну земельну ділянку.

Разом з тим, як вже зазначалось, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (частина перша статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

Одночасно статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з принципу змагальності господарського судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

В якості доказу на підтвердження заявленої прокурором обставини перебування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги річки Десна до позовної заяви додано інформацію державного науково-виробничого підприємства "Картографія" від 03.02.2023 № 65 з долученим фрагментом ортофотоплану масштабу 1:10000 2009 року, згідно з якою спірна земельна ділянка із кадастровим номером :38:111:6050 повністю накладається на землі водного фонду, а саме, на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Десна.

Так, з листа ДНВП "Картографія" від 11.09.2023 № 518, наданого у відповідь на адвокатський запит представника відповідача-1 № 1/050923 від 05.09.2023 щодо підстав та порядку виготовлення такої Інформації слідує, що відповідно до розділу 3 Статуту ДНВП "Картографія, метою діяльності підприємства є, крім іншого, формування та ведення державного картографо-геодезичного фонду України, виконання загальнодержавних, спеціальних топографо-геодезичних і картографічних робіт та робіт з землеустрою.

Предметом діяльності ДНВП "Картографія", зокрема є геодезичні роботи з визначення та встановлення меж адміністративно-територіальних одиниць, геодезичні роботи з інвентаризації та встановлення меж земельних ділянок, створення та оновлення топографічних карт і планів усього масштабного ряду, створення баз топографічних даних, топографо-геодезичні і картографічні роботи для забезпечення геодезичною і картографічною основою.

Також зазначено, що 11.01.2023 від Київської обласної прокуратури надійшов лист № 15/1-23виз.23 з проханням надати наявні картографічні матеріали починаючи з 2000 року та по теперішній час, на яких відобразити, зокрема спірну земельну ділянку з кадастровим номером :38:111:6050, водний об`єкт в розумінні положень статей 1 та 88 Водного кодексу України, його контури та прибережну захисну смугу. До вказаного запиту прокуратурою долучено каталоги координат земельних ділянок, в тому числі спірної.

Межа прибережної захисної смуги, наведена в Інформації ДП "Картографія", визначена положенням статей 1 та 88 Водного кодексу України.

ДНВП "Картографія" відповідно до вимог законодавства та Статуту надає послуги з нанесення координат земельних ділянок на топографічну карту або ортофотоплан масштабу 1:10 000 (координати земельних ділянок надає замовник).

Отже, з наведеного листа слідує, що ДНВП "Картографія" чітко не ідентифікувало, у прибережній захисній смузі якого водного об`єкта знаходиться саме спірна земельна ділянка; межі прибережної захисної смуги визначено шляхом накладення певної умовної нормативної межі на ортофотоплан масштабу 1:10000; зокрема, геодезичне визначення урізу води, від якого рахується ширина прибережної захисної смуги відповідно до статті 88 Водного кодексу України, не проводилось.

Крім того, Інформація ДНВП "Картографія" базується на відомостях ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2009 рік, тоді як рік передачі початкових земельних ділянок у власність фізичних осіб 2016 рік.

Таким чином, Інформація ДНВП "Картографія" не приймається судом як належний та допустимий доказ перебування спірної земельної ділянки у межах прибережної смуги річки Десна.

Посилання прокурора на правову позицію щодо належності та допустимості інформації ДП «Картографія» при вирішенні питання щодо розташування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, висловлену у постановах Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №748/2226/22 та від 01.11.2023 у справі №748/2090/22 суд оцінюється критично, оскільки:

- у вказаних справах оцінку обставини знаходження земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги суд надавав виходячи з сукупності доказів, включаючи листи Деснянського басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України та Державного агентства водних ресурсів України, інформації Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України, а не виключно інформації ДП «Картографія». Водночас у даній справі, окрім Інформації ДП «Картографії» прокурором не надано жодних інших доказів;

- з рішень судів в означених справах неможливо зробити висновок про точний зміст наявних у них інформацій ДП «Картографія» та доданих картографічних матеріалів для його обґрунтованого співставлення з матеріалами нашої справи, в тому числі для визначення відсутності у них недоліків, притаманних Інформації ДП «Картографія» та зазначених вище.

Інших доказів на підтвердження перебування спірної земельної ділянки у межах 100-метрової прибережної смуги річки Десна прокурором до матеріалів справи не надано.

Отже, як правильно встановлено судом, прокурором належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка площею 0,5 га з кадастровим номером :38:111:6050 відноситься до земель водного фонду не надано.

Натомість, як встановлено судом, відповідачем-1 долучено до матеріалів справи матеріали інструментальної геодезичної зйомки земельної ділянки з кадастровим номером :38:111:6050, виконаної сертифікованим інженером-геодезистом Литвинчук Ольгою Миколаївною (сертифікат № 013281 від 07.12.2017) згідно договору № 19/09/23 на виконання інженерно-геодезичних робіт від 19.09.2023, укладеного між ТОВ "ХАРРЕНХОЛ" та ФОП Литвинчук О.М.

В інструментально-геодезичній зйомці зазначено, що відстань від крайньої точки межі земельної ділянки з кадастровим номером :38:111:6050 до межі річки Десна становить 163,34 метри, а відстань від крайньої точки межі спірної земельної ділянки до межі ставка, що знаходиться на північний захід від неї, становить 102,71 метр.

Отже вказана зйомка відображає відповідність використання відповідачем-1 зареєстрованої земельної ділянки по розташуванню до прибережної смуги річки Десна.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Режимоутворюючий об`єкт - об`єкт природного або штучного походження (водний об`єкт, об`єкт магістральних трубопроводів, енергетичний об`єкт, об`єкт культурної спадщини (пам`ятка культурної спадщини та її територія, об`єкт культурної всесвітньої спадщини, буферна зона, історичний ареал населеного місця, історико-культурний заповідник, історико-культурна заповідна територія), акваторія морського порту, військовий об`єкт, інший зазначений законом об`єкт), під яким та/або навколо якого у зв`язку з його природними або набутими властивостями згідно із законом встановлюються обмеження у використанні земель.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про Державний земельний кадастр" об`єктами Державного земельного кадастру є як земельні ділянки, так і обмеження у використанні земель.

Згідно із статтею 14 Закону України "Про Державний земельний кадастр" до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про обмеження у використанні земель: вид; опис меж; площа; зміст обмеження; опис режимоутворюючого об`єкта - контури, назви та характеристики, що обумовлюють встановлення обмежень (за наявності такого об`єкта); інформація про документи, на підставі яких встановлено обмеження у використанні земель.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (в редакції станом на момент передачі відповідачем-2 початкових земельних ділянок у власність фізичних осіб) на кадастровому плані земельної ділянки відображаються: площа земельної ділянки; зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); координати поворотних точок земельної ділянки; лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; контури об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці.

Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки.

Із витягу з Державного земельного кадастру НВ - 023 від 30.08.2023 щодо спірної земельної ділянки не вбачається зареєстрованих відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком; не зазначено межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, будучи єдиним органом державної влади, яке було наділене повноваженнями щодо передачі у власність та надання у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності на території Київської області правомірно реалізувало свої повноваження, шляхом видачі наказів про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність.

Проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок до матеріалів справи не додано.

Щодо заявлених прокурором вимог про визнання недійсними наказів відповідача-2 та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем-1, слід зазначити, що в розрізі поданого прокурором позову такі вимоги не є ефективним способом захисту. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.10.2023 у справі № 748/2226/22.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2024 у справі №911/2513/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2024 у справі №911/2513/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2024 у справі №911/2513/23 залишити без змін.

Матеріали справи №911/2513/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до статей 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 23.07.2024 після виходу судді Іоннікової І.А. з відпустки.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.А. Іоннікова