СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Харків Справа № 622/1153/19

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

за участю представників:

прокурора - Горгуль Н.В. - на підставі службового посвідчення від 01.03.2023 №072883;

позивача - не з`явився;

від 1-го відповідача - Чернявський А.В. - в порядку самопредставництва на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наказу від 04.09.2023 №493-к;

від 2-го відповідача - ОСОБА_4- на підставі ордеру серії АХ №1199156 від 22.07.2024;

від третьої особи - ОСОБА_4- на підставі довіреності від 01.12.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м.Харків, (вх. №809 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 (ухвалене суддею Добрелею Н.С. у приміщенні господарського суду Харківської області, повний текст складено 08.03.2024)

за позовом: Богодухівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави, в особі Золочівської селищної ради

до 1-го відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

до 2-го відповідача: ОСОБА_1 , с. Олександрівка Золочівського району Харківської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Фермерське господарство "Альфа", с. Одноробівка Богодухівського району Харківської області

про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів, повернення ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Харківської області звернулась до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів, повернення земельних ділянок, в якій просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентсва у Харківській області від 27.10.2014 №2855-СГ в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 15,0321 га, 5,3876 га, 17,3318 га, 23,3054 га, 6,0019 га; 50,0000 га; 27,0 га;

- визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Харківській області від 24.12.2014 №3627-СГ, від 26.12.2014 №3628-СГ, від 05.02.2015 №217-СГ, від 05.06.2015 №1678-СГ, від 24.12.2014 №3630-СГ, від 05.02.2015 №218-СГ, від 05.02.2015 №219-СГ, від 22.12.2015 №4713-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентсва у Харківській області від 13.10.2014 №2672-СГ про надання ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок з кадастровим номером :01:001:0409, загальною площею 28,5403 га; з кадастровим номером 601:001:0403, загальною площею 15,7423 га; з кадастровим номером 601:001:0407, загальною площею 18,6918 га, розташованих за межами населених пунктів Писарівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентсва у Харківській області від 05.08.2014 №1776-СГ про надання ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0330, загальною площею 124,5654 га;

- визнати недійсними договори оренди земельних ділянок: від 05.05.2015 з кадастровим номером :05:002:0910, загальною площею 15,0321 га; від 26.12.2014 з кадастровим номером :05:002:0909, загальною площею 5,3876 га; від 14.05.2015 з кадастровим номером :01:003:0386, загальною площею 17,3318 га; від 14.07.2015 з кадастровим номером :02:004:0033, загальною площею 10,0602 га; від 05.05.2015 з кадастровим номером :01:000:0313, загальною площею 23,3054 га; від 05.05.2015 з кадастровим номером :01:001:0532, загальною площею 6,0019 га; від 14.05.2015 з кадастровим номером :05:002:0914, загальною площею 50,0000 га; від 28.12.2015 з кадастровим номером :02:000:0386, загальною площею 27,0000 га; від 12.11.2014 з кадастровим номером :01:001:0403, загальної площею 15,7423 га; від 12.11.2014 з кадастровим номером :01:001:0409, загальною площею 28,5403 га; від 26.11.2014 з кадастровим номером :01:001:0407, загальною площею 18,6918 га; від 12.08.2014 з кадастровим номером :02:004:0330, загальною площею 124,5654 га;

- скасувати державну реєстрацію договорів оренди земельної ділянки від 05.05.2015 з кадастровим номером :05:002:0910, площею 15,0321 га; від 26.12.2014 з кадастровим номером :05:002:0909, площею 5,3876 га; від 14.05.2015 з кадастровим номером :01:003:0386, площею 17,3318 га; від 14.07.2015 з кадастровим номером :02:004:0333, площею 10,0602 га; від 14.05.2015 з кадастровим номером :01:001:0532, площею 6,0019 га; від 14.05.2015 з кадастровим номером :05:002:0914, площею 50,0000 га; від 28.12.2015 з кадастровим номером :02:000:0386, площею 27,0000 га; від 12.11.2014 з кадастровим номером :01:001:0409, площею 28,5403 га; від 12.11.2014 з кадастровим номером :01:001:0403, площею 15,7423 га; від 12.11.2014 з кадастровим номером :01:001:0407, площею 18,6918 га; від 12.11.2014 з кадастровим номером :02:004:0330, площею 124,5654 га та від 05.05.2015 з кадастровим номером :01:000:0313, площею 23,3054 га.

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Золочівської селищної ради Харківської області (об`єднаної територіальної громади) земельні ділянки з кадастровим номером :05:002:0910, загальною площею 15,0321 га, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :05:002:0909, загальною площею 5,3876 га, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :01:003:0386, загальною площею 17,3318 га, розташовану за межами населених пунктів Одноробівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :02:004:0333, загальною площею 10,0602 га, розташовану за межами населених пунктів Лютівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :01:001:0532, площею 6,0019 га, розташовану за межами с. Івашки Одноробівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :05:002:0914, площею 50,0000 га, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :02:000:0386, площею 27,0000 га, розташовану за межами населених пунктів Олександрівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області; з кадастровим номером :01:001:0409, площею 28,5403 га; з кадастровим номером :01:001:0403, площею 15,7423 га; з кадастровим номером :01:001:0407, розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної ради Харківської області; з кадастровим номером :02:004:0330, площею 124,5654 га та з кадастровим номером :01:000:0313, площею 23,3054 га, розташовану за межами населених пунктів Олександрівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що спірними наказами ГУ Держземагенста у Харківській області в 2014 та в 2015 роках надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок. В подальшому, як стверджував прокурор, наказами ГУ Держземагенства у Харківській області затверджено розроблені проекти землеустрою та надано ОСОБА_1 в оренду земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів Лютівської, Олександрівської, Одноробівської сільських рад на території Золочівського району Харківської області, зокрема, з кадастровими номерами: :05:002:0910, загальною площею 15,0321 га; :05:002:0909, загальною площею 5,3876 га; :01:003:0386, загальною площею 17,3318 га; :02:004:0033, загальною площею 10,0602 га; :01:000:0313, загальною площею 23,3054 га; :01:001:0532, загальною площею 6,0019 га; :05:002:0914, загальною площею 50,0000 га; :02:000:0386, загальною площею 27,0000 га; :01:001:0403, загальної площею 15,7423 га; :01:001:0409, загальною площею 28,5403 га; :01:001:0407, загальною площею 18,6918 га; :02:004:0330, загальною площею 124,5654 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарські угіддя (рілля) для ведення фермерського господарства строком на 49 років. На виконання спірних наказів між ГУ Держземагенста у Харківській області та ОСОБА_1 у 2014 та у 2015 роках укладено договори оренди земельних ділянок строком на 49 років, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Прокурор зауважував, що ОСОБА_1 вже надавалась земельна ділянка на підставі розпорядження Золочівської районної державної адміністрації від 03.07.1997 №372 площею 43,28 га для розширення фермерського господарства. Крім того, як стверджував прокурор, ОСОБА_1 на підставі Державного акта серії ІІІ-ХР № 085228 також належить земельна ділянка площею 7,25 га, розташована на території Одноробівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на підставі Державного акта від 10.04.2007 серії ЯГ № 075495 у його власності перебуває земельна ділянка площею 5,1958 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Золочівського району Харківської області, для ведення фермерського господарства.

Прокурор зазначав, що ОСОБА_1 є засновником та керівником Фермерського господарства "Альфа", яке засноване 04.08.1998, а тому звертаючись до ГУ Держземагенста у Харківській області з заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 мав на меті не створення нового фермерського господарства, а розширення земель вже існуючого ФГ "Альфа" без проведення земельних торгів, тобто з порушенням чинного законодавства.

Прокурор також стверджував, що ОСОБА_1 належним чином не обґрунтував заяви, подані ГУ Держземагенста у Харківській області, для отримання земельних ділянок, а ГУ Держземагенста у Харківській області не перевірило їх належним чином та не пересвідчилось у волевиявленні заявника.

За наведених обставин, на думку прокурора спірні накази ГУ Держземагенства у Харківській області прийняті з порушенням вимог статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", відтак договори оренди землі, укладені на підставі цих наказів, також мають бути визнані недійсними зі скасуванням їх державної реєстрації.

Ухвалою Золочівського районного суду Харківської області від 23.09.2021 залучено Богодухівську окружну прокуратуру Харківської області як правонаступника первісного позивача замість Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області у цивільній справі за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області Кравченка А., в інтересах Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування його реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави; об`єднано в одне провадження для спільного розгляду вказану цивільну справу №622/1153/19 (провадження №2/622/220/21) з цивільними справами №622/1359/19 (провадження №2/622/13/21), №622/1369/19 (провадження № 2/622/207/21), № 622/1371/19 (провадження № 2/622/221/21), 622/1375/19 (провадження № 2/622/231/21), 622/1378/19 (провадження № 2/622/222/21), № 622/1379/21, (провадження 2/622/219), за позовом Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування його реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави. Об`єднаній справі присвоєно номер справи №622/1153/19 (провадження №2/622/220/21).

Ухвалою Золочівського районного суду Харківської області від 18.11.2021 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду дану цивільну справу №622/1153/19 (провадження №2/622/220/21) з цивільними справами №622/1055/21 (провадження №2/622/437/21) та №622/1057/21 (провадження № 2/622/439/21) за позовом Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах Золочівської селищної ради, до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, про скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави, присвоєно номер справи №622/1153/19 (провадження №2/622/220/21).

Ухвалою Золочівського районного суду Харківської області від 12.01.2022 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду дану цивільну справу №622/1153/19 (провадження №2/622/3/22) з цивільною справою №622/1372/19 (провадження №2/622/71/22) за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Кравченка А., що діє в інтересах держави, в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування його реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави, присвоївши номер справи №622/1153/19 (провадження №2/622/3/22).

Розпорядженням Верховного суду від 14.03.2022 N 7/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Золочівського районного суду Харківської області на Диканський районний суд Полтавської області.

Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 29.09.2022 позов Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави прийняти до свого провадження.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 30.03.2023 у справі №622/1153/19 відмовлено в повному обсязі в задоволенні позову Богодухівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах Золочівської селищної ради Харківської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування їх реєстрації та повернення земельних ділянок у відання держави.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23.10.2023 у справі №622/1153/19 скасовано рішення Диканського районного суду Полтавської області від 30.03.2023; закрито провадження у справі №622/1153/19 за позовом Богодухівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах Золочівської селищної ради Харківської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави; повідомлено Харківську обласну прокуратуру, що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційним судом судом, відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, було роз`яснено позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до апеляційного суду з заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

24.10.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області про направлення справи за встановленою юрисдикцією, а саме до господарського суду Харківської області.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26.10.2023 у справі №622/1153/19 задоволено клопотання Богодухівської окружної прокуратури Харківської області про направлення справи за встановленою юрисдикцією; справу №622/1153/19 за позовом Богодухівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах Золочівської селищної ради Харківської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави направлено за встановленою юрисдикцією до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.11.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі №622/1153/19.

29.11.2023 2-им відповідачем - ОСОБА_1 подано до господарського суду Харківської області заяву про застосування строків позовної давності (вх.№32735), в якій просив суд застосувати до позовних вимог по об`єднаній справі №622/1153/19 строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

06.12.2023 1-им відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області подано до господарського суду Харківської області відзив на позовну заяву (вх.№33604), в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, 1-ий відповідач просив суд, у разі наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, відмовити в їх задоволенні у зв`язку зі спливом позовної давності.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.01.2024 залучено до участі у справі Фермерське господарство "Альфа" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 в позові відмовлено.

Відповідні висновки місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагентсва у Харківській області від 27.10.2014 №2855-СГ в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 15,0321 га, 5,3876 га, 17,3318 га, 23,3054 га, 6,0019 га; 50,0000 га; 27,0 га; від 24.12.2014 №3627-СГ, від 26.12.2014 №3628-СГ, від 05.02.2015 №217-СГ, від 05.06.2015 №1678-СГ, від 24.12.2014 №3630-СГ, від 05.02.2015 №218-СГ, від 05.02.2015 №219-СГ, від 22.12.2015 №4713-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання ОСОБА_1 земельних ділянок в оренду мотивовані тим, що оспорювані накази вже реалізовані та вичерпали свою дію фактом їх виконання внаслідок укладення між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Харківської області оспорюваних договорів оренди, отже вимога прокурора про визнання незаконними оспорюваних наказів не підлягає задоволенню з тих підстав, що такі вимоги не призведуть до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном, а отже, не є ефективним та належним способом захисту прав держави, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судом також було встановлено, що в заявах до ГУ Держземагенства у Харківській області Бєлінський В.І. не обґрунтовував розміри земельних ділянок, не зазначив про перспективи діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів, не підтвердив наявності у нього необхідної матеріально-технічної бази для обробітку такої площі землі.

За таких обставин, як зазначив суд, ГУ Держземагенства у Харківській області під час розгляду заяв ОСОБА_1 безпідставно використало спрощений режим отримання земель для ведення фермерського господарства всупереч цілям, визначеним Законом України "Про фермерське господарство", не перевірило можливості ОСОБА_1 здійснювати фермерську діяльність, наявності у заявника власної техніки для обробітку землі, ресурсів для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, потенційних контрагентів, а також не перевірило загалом, чи зможе потенційний орендар вести діяльність на наданих земельних ділянках.

Місцевий господарський суд зауважив, що наведені обставини в їх сукупності свідчать про те, що дії ОСОБА_1 щодо отримання в оренду земельних ділянок фактично були спрямовані не на ведення фермерського господарства особисто, а на отримання цих земельних ділянок за спрощеною процедурою, без проведення земельних торгів.

Враховуючи встановлення факту порушення передбаченої Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство" процедури отримання ОСОБА_1 в користування (оренду) земельних ділянок, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог прокурора про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок укладених між Головним управлінням Держземагентсва у Харківській області та ОСОБА_1 від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014.

З урахуванням недійсності договорів оренди землі господарським судом першої інстанції також було визнано доведеними та обґрунтованими позовні вимоги прокурора про зобов`язання повернути земельні ділянки з кадастровим номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 як похідні від вимоги про визнання недійсним договорів оренди землі.

Щодо позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014 з кадастровими номерами з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 місцевий господарський суд вказав, що згідно з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №663/3745/19 право орендодавця в даному випадку підлягає судовому захисту за його позовом шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а не шляхом скасування державної реєстрації договорів оренди землі.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовив в задоволенні позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації договорів оренди землі з підстав обрання неефективного способу захисту.

Водночас, відмовляючи в позові прокурора, господарський суд першої інстанції також зазначив, що прокурор мав об`єктивну та законодавчо визначену можливість довідатися про існування спірних наказів та про наявність рішень про державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки з моменту видачі таких наказів та проведення державної реєстрації прав на спірні земельні ділянки, тобто у 2014 та 2015 роках, оскільки, як зауважив суд першої інстанції, прокурор, беручи на себе повноваження представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично бере на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Суд першої інстанції також виходив із того, що спірні договори укладено у 2014-2015 роках. Проте, з відповідними позовами прокурор звернувся лише наприкінці 2019 та у 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що прокурор пропустив строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 в частині відмови у визнанні недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, повернення державі в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) земельних ділянок та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

На думку прокурора, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив аргументи прокурора про можливість бути обізнаним про порушене право держави лише 21.05.2018 після надходження до органів прокуратури відповідних наказів, договорів та документів щодо передачі у користування ОСОБА_1 земельних ділянок державної власності та відсутність у прокурора повноважень згідно із законом, які б надавали йому можливість довідатись про прийняття спірних наказів ГУ Держземагентства/ Держгеокадастру у Харківській області та укладених на їх підставі договорів оренди, раніше.

Зокрема, прокурор звертає увагу суду на те, що суб`єктом права власності на спірні земельні ділянки станом на дату прийняття уповноваженим органом Держземагентства/Держгеокадастру спірних наказів № 3627-СГ від 24.12.2014, № 3628-СГ від 24.12.2014, № 217-СГ від 05.02.2015, № 1678-СГ від 05.06.2015, № 218-СГ від 05.02.2015, № 219-СГ від 05.02.2015, № 4713-СГ від 22.12.2015, № 2672-СГ від 13.10.2014, № 1776-СГ від 05.08.2014 та № 3630-СГ від 24.12.2014 була держава.

Згідно зі статтею 84 ЗК України право власності держави набувається і реалізується нею через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом, в даному випадку - через територіальний орган Держземагентства/Держтеокадастру. Повноваження ГУ Держземагентства/ Держгеокадастру у Харківській області як органу державної виконавчої влади, через які держава реалізує право власності, обмежені тільки лише переліком та порядком, визначеним в статтях 93, 116, 122, 134 Земельного кодексу України.

Вчинення ГУ Держземагентства/Держгеокадастру у Харківській області дій щодо передачі спірних земельних ділянок в оренду поза межами повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, не відповідає волі держави: держава не уповноважувала розпорядника її власності діяти іншим чином, аніж згідно зі статтями 122, 124, 134 Земельного кодексу України.

На думку прокурора, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, що також узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 11.08.2022 у справі № 910/16586/18, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-4, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-4, від 20.05.2020 у справі №310/4139/13.

Прокурор наголошує, що у спірних правовідносинах визначальним є обізнаність потенційного позивача саме про факт порушення його права, а не інформованість про певні обставини щодо його майна чи його передачі.

Спірні накази являють собою волевиявлення органу від імені держави як суб?єкта права власності на спірні земельні ділянки передачі земель у користування приватній особі. Тобто спірна правовідносини обумовлені прийняттям та дією зазначених наказів за своїм характером та юридичним змістом є приватно-правовими. Прокурор не є учасником правовідносин оренди за спірними наказами та договорами оренди; крім того, накази територіальних органів Держземагентства/Держгеокадастру, на підставі яких виникають індивідуальні права та обов`язки, а так само договори оренди земельних ділянок у загальному доступі не перебувають.

Кваліфікуючи спірні правовідносини за нормами ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України, ст.ст. 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство" та встановлюючи у зв`язку із цим порушення зазначених норм матеріального права, одного самого лише посилання прокурора при зверненні з даним позовом до суду на обставини, підтверджені спірними наказами інформацією з Публічної кадастрової карти та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чи інших відкритих реєстрів не призвело б до відновлення порушених інтересів держави, оскільки перелік таких доказів не дозволяв би встановити саме ті обставини, які входять в предмет доказування - реалізація ОСОБА_1 права на отримання земельної ділянки для мети ведення фермерського господарства вдруге поза конкурсною процедурою, - що мало б наслідком для держави отримання цілком законного та обґрунтованого рішення суду про відмову в задоволенні позову.

Як зазначає прокурор, про порушення вимог земельного законодавства під час відведення спірних земельних ділянок ОСОБА_1 органи прокуратури дізнались 21.05.2018, у зв`язку із отриманням листа відділу у Золочівському районі ГУ Держгеокадастру від 07.05.2018 № 340/112-18 з відповідними коліями документів щодо передачі у користування ОСОБА_2 земельних ділянок, а тому строк позовної давності не пропущено.

Крім того, матеріали даної справи не містять доказів на підтвердження передбачуваної неминучості інформування прокурора про обставини порушення прав держави у спірних правовідносинах або існування в прокурора певних зобов`язань відповідно до закону, як міри належної поведінки, в результат виконання яких він мав би змогу дізнатись про сам факт протиправного набуття права оренди на спірні земельні ділянки.

Крім того, починаючи з 14.10.2014 органи прокуратури позбавлені можливості проводити відповідні перевірки, за результатами яких прокурор міг би встановити наявність чи відсутність порушень закону, оскільки відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції від 14.10.2014 суттєво змінено форму реалізації повноважень органів прокуратури, у тому числі щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів.

Отже, у розумінні ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII для того, щоб у прокурора з?явились підстави отримати матеріали, спираючись на які в подальшому буде прийнято те чи інше рішення з метою встановлення наявності підстав для представництва, останньому необхідно попередньо встановити порушення у діяльності органу, в даному випадку ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Таким чином, з урахуванням обставин даної справи, а також наявних в матеріалах справи доказів, сам по собі факт обізнаності прокурора чи Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області про існування спірних договорів оренди не є доказом обізнаності зазначених осіб про порушення прав держави, що також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-4.

За наведених обставин, на думку прокурора, є необґрунтованим висновок господарського суду Харківської області про можливість для прокурора бути обізнаним про порушення з моменту прийняття оскаржуваних наказів від 24.12.2014, 05.02.2015 та 15.10.2015, а також укладених договорів оренди від 26.12.2014, 14.05.2015 та 23.10.2015.

Окрім викладеного, прокурор також зазначає, що господарський суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про порушення ОСОБА_1 встановленої законом процедури набуття права оренди на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, проте дійшов необґрунтованого висновку, що спірні договори оренди як правочини підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. На думку прокурора, такі правочини є нікчемними в силу положень частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, що також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №922/1130/23.

Також, на думку прокурора місцевий господарський суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні спірними земельними ділянками із посиланням на сплив позовної давності за такими вимогами. Вважає, що відсутність у орендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що він володіє нею незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном.

Прокурор зауважує, що позов про повернення земельної ділянки в даному випадку є таким, що спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто негаторним і позовна давність до вимог такого позову не застосовується, що також узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, від 11.01.2023 у справі № 924/820/21.

Прокурор також зазначає, що належним способом судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, а також скасування державної реєстрації прав, що також узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №645/3067/19, від 17.08.2022 у справі № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21.

Таким чином, для забезпечення територіальній громаді в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права оренди за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2024 для розгляду справи № 622/1153/19 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 09.05.2024) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 05.06.2024 об 11:00год.; встановлено сторонам та третій особі строк до 10.05.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури з доказами надсилання копії відзиву скаржнику; встановлено учасникам справи строк до 10.03.2024 для подання заяв, клопотань, тощо з доказами їх надсилання іншим учасникам справи.

30.04.2024 1-им відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 6105), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 залишити без змін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. для розгляду справи № 622/1153/19 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А., суддя Мартюхіна Н.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 оголошено в судовому засіданні перерву до 24.07.2024 об 11:30 год.

11.07.2024 Харківською обласною прокуратурою подано до апеляційного господарського суду заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення - підсистеми "Електронний суд".

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 18.07.2024, у зв`язку із відпусткою судді -доповідача Тарасової І. В., для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 задоволено заяву Харківської обласної прокуратури про участь у судовому засіданні 24.07.2024 об 11:30 годині у справі №622/1153/19 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; ухвалено провести судове засідання в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення - підсистеми "Електронний суд".

22.07.2024 2-им відповідачем - ОСОБА_1 подано до апеляційного господарського суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника (вх.№9627, вх.№9628).

22.07.2024 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фермерським господарством "Альфа" подано до апеляційного господарського суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника (вх.№9630).

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 24.07.2024 прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 в частині відмови у визнанні недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, повернення державі в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) земельних ділянок та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник 1-го відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 залишити без змін.

Представник 2-го відповідача - ОСОБА_1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фермерського господарство "Альфа" також заперечив проти вимог апеляційної скарги прокурора, просив просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 залишити без змін.

Враховуючи, що сторони з`явились в судове засідання та надали пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Дергачівською місцевою прокуратурою Харківської області в ході вивчення стану законності відведення земельних ділянок для ведення фермерських господарств, розташованих на території Золочівського району Харківської області, встановлено, що наказами Головного Управління Держземагенства у Харківській області №2855-СГ від 27.10.2014 та №1687-СГ від 05.06.2015 надано відповідачу ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів на території Золочівського району Харківської області. Орієнтовний розмір земельних ділянок 15,0321 га, 5,3876 га, 17,3318 га, 6,0019 га, 50,0000 га, 23,3054 га та 27,0000 га за рахунок земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля) для ведення фермерського господарства.

В подальшому наказами Головного управління Держземагенства у Харківський області №3627-СГ від 24.12.2014, №3628-СГ від 24.12.2014, №217-СГ від 05.02.2015, №1678-СГ від 05.06.2015, №218-СГ від 05.02.2015, №219-СГ від 05.02.2015, №4713-СГ від 22.12.2015, №2672-СГ від 13.10.2014, №1776-СГ від 05.08.2014 та №3630-СГ від 24.12.2014 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" затверджено Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області.

Надано ОСОБА_1 в оренду земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, з кадастровим номером :05:002:0910, площею 15,0321 га; з кадастровим номером :05:002:0909, площею 5,3876 га; з кадастровим номером :01:003:0386, площею 17,3318 га; з кадастровим номером :02:004:0333, площею 10,0602 га; з кадастровим номером :01:001:0532, площею 6,0019 га; з кадастровим номером :05:002:0914, площею 50,0000 га; з кадастровим номером :02:000:0386, площею 27,0000 га; з кадастровим номером :01:001:0409, площею 28,5403 га; з кадастровим номером :01:001:0403, площею 15,7423 га; з кадастровим номером :01:001:0407, площею 18,6918 га; з кадастровим номером :02:004:0330, площею 124,5654 га та з кадастровим номером :01:000:0313, площею 23,3054 га, за рахунок земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля) для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

На виконання зазначених наказів між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 12.11.2014, 26.12.2014, 05.05.2015, 14.05.2015, 14.07.2015, 28.12.2015 було укладено договори оренди вказаних земельних ділянок, відповідно до умов яких передаються спірні земельні ділянки в оренду для ведення фермерського господарства (п.п. 2, 14 зазначених договорів). Встановлено річну орендну плату за користування вказаними земельними ділянками в розмірі 4 відсотки від її нормативної грошової оцінки.

12.05.2016 між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 укладено додаткові угоди про внесення змін до вищевказаних договорів оренди землі, відповідно до яких визначено розмір орендної плати.

Крім того, в подальшому, ОСОБА_1 на підставі договорів від 12.08.2014 та від 30.12.2014 передав в суборенду Фермерського господарства "Альфа" спірні земельні ділянки з кадастровим номером :02:004:0330 площею 124,5654 га, кадастровим номером :01:001:0409 площею 28,5403 га, кадастровим номером :01:001:0403 площею 15,7423 га та кадастровим номером :01:001:0407, площею 18,6918 га.

Вищезазначені спірні договори оренди, суборенди земельних ділянок та додаткові угоди про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно в розділі про державну реєстрацію іншого речового права. Форма власності спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0333, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :02:004:0330, :01:01:0409, :01:01:0403, 6322685:01:001:0407 - державна, власник - Головне управління Держземагенства у Харківській області та Держава України в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Разом з тим, звертаючись до суду з відповідним позовом прокурор зазначав, що прокуратурою було встановлено, що розпорядженням Золочівської райдержадміністрації від 03.07.1997 №372 ОСОБА_1 вже надавалась земельна ділянка площею 43,28 га на території Одноробівської сільської ради для розширення фермерського господарства, на підставі якого останній отримав державний акт на право постійного користування землею серія ХР-13-00-000890.

Крім цього, ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності серії ІІІ-ХР №085228 належить земельна ділянка площею 7,25 га, розташована на території Одноробівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та на підставі державного акту серії ЯГ №075495 від 10.04.2007 перебуває у власності земельна ділянка площею 5,1958 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення фермерського господарства.

Крім того, відповідно до листа Слобожанського управління ГУ ДФС у Харківській області №25983/9/20-40-50-05-10 від 21.08.2019 та інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/orderdocument), встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є засновником та керівником в наступних підприємствах - ТОВ "Відродження-1881", Селянська Спілка Управління Фермерських Господарств та Фермерське господарство "Альфа", в якому він також є підписантом.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Фермерське господарство "Альфа" засноване та зареєстроване 04.08.1998.

Крім цього, відповідно до інформації Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області за №7.0/9706 від 12.08.2019 згідно реєстру реєстрації техніки за ОСОБА_1 на праві власності сільськогосподарська техніка, самоходні машини та механізми не обліковуються.

Отже, звертаючись до Головного управління Держземагенства у Харківській області з заявами про отримання земельних ділянок, ОСОБА_1 мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого Фермерського господарства "Альфа" без проведення земельних торгів, як того вимагає Закон, оскільки ОСОБА_1 вже надавались земельні ділянки для ведення і створення фермерського господарства, що підтверджується державними актами.

Розглядаючи заяви ОСОБА_1 про надання йому в оренду вищевказаних земельних ділянок, Головне управління Держземагенства у Харківській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці.

Вказаний факт свідчить про формальний підхід органів державної влади, що й створило передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами у користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою, тобто без проведення земельних торгів.

Отже, вказані накази прийнято з порушенням вимог ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України, ст.ст. 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство".

За наведених обставин, прокурор вважав, що накази Головного управління Держземагенства у Харківській області щодо передачі в оренду ОСОБА_1 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства підлягають визнанню незаконними та скасуванню як такі, що видані в порушення статті 7 Закону України "Про фермерське господарство".

Враховуючи, що накази прийняті, а договори оренди укладені з порушенням вимог земельного законодавства, у зв`язку з чим підлягають скасуванню та визнанню недійсними, зі скасуванням їх державної реєстрації.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду з відповідним позовом прокурор посилався на те, що порушення інтересів держави полягає в недотриманні Головним управлінням Держземагентства у Харківській області встановленого земельним законодавством порядку передачі земель державної власності сільськогосподарського призначення в користування, внаслідок чого держава, як законний власник землі, не отримує найвищу плату за користування нею, що забезпечується встановленим статтею 135 Земельного кодексу України порядком проведення земельних торгів.

Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 27.09.2018 № 7018-СГ Золочівській селищній об`єднаній територіальній громаді в особі Золочівської селищної ради у комунальну власність передано 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8167,6480 га, які розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади на території Золочівського району Харківської області згідно з додатком до цього наказу, за актом приймання-передачі земельних ділянок. На використання земельних ділянок площею 195,8416 га встановлені обмеження. На земельних ділянках загальною площею 3002,2536 га наявні обтяження речових прав третіх осіб. Вказано, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з рішенням ХІІ сесії VІІІ скликання Золочівської селищної ради від 30.10.2018 № 1941 вирішено прийняти 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Золочівської селищної ради, які згідно з даними Державного земельного кадастру розташовані за межами населених пунктів на території Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади, загальною площею 8167,6480 га. Відділу земельних ресурсів Золочівської селищної ради доручено провести роботу щодо оформлення права комунальної власності відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на земельні ділянки, вказані в пункті 1 даного рішення.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірних земельних ділянок - право власності на них було зареєстровано за Золочівською селищною радою Харківської області.

Керівником Дергачівської місцевої прокуратури Кравченко А. 17.09.2019, 09.10.2019 та 18.05.2020 голові Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області Канівцю Л.В. надіслано повідомлення в порядку ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" про прийняття прокуратурою рішення щодо представництва в суді інтересів держави та щодо звернення до суду з вищезазначеними позовами.

Щодо строків звернення до суду прокурор посилався на те, що про вказані правопорушення йому стало відомо 21.05.2018, тобто після надходження вищевказаного наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 27.09.2018 № 7018-СГ та договорів оренди до місцевої прокуратури, а позивачу - Золочівській селищній раді після отримання повноважень щодо розпорядженнями земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту перейшли до об`єднаних територіальних громад у 2018 році, отже на думку прокурора строки позовної давності пропущені з поважних причин.

Прокурор також зазначав, що у випадку, якщо прокурором пред`явлено позов в інтересах держави, у зв`язку із вчиненням порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, момент початку перебігу строку позовної давності повинен відліковуватися з моменту коли про порушення прав або про особу, яка їх порушила дізнався або мав можливість дізнатися відповідний орган державної влади. Разом з тим, прокурор має право, враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі вчинення порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, просити суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у даній справі в позові відмовлено, з підстав викладених вище (т.17 а.с.108-127).

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина третя статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

Згідно з абзацами 1, 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1- 3 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

У розумінні наведених положень прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

У позовній заяві прокурор зазначив, що порушення інтересу держави у спірних правовідносинах відбулося внаслідок ігнорування відповідачами встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження земельною ділянкою в силу прагнення отримати земельну ділянку за спрощеною, пільговою процедурою без проведення земельних торгів, що спричинило шкоду фінансовим інтересам держави, у вигляді ненадходження коштів до бюджету.

Звертаючись до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради прокурор посилався на те, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" від 27.09.2018 №7018-СГ передано Золочівській селищній об`єднаній територіальній громаді в особі Золочівської селищної ради в комунальну власність 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 8167,6480 га.

Рішенням XII сесії Золочівської селищної ради VIII скликання від 30.10.2018 №1941 прийнято 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 8167,6480 га в комунальну власність Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади.

Оскільки спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 зареєстровано за Золочівською селищною радою остання є належним позивачем у даній справі.

Проте, Золочівською селищною радою самостійно не було вчинено необхідних дій щодо захисту законних інтересів в суді попри те, що прокурором було повідомлено про виявлені порушення з боку Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що прокурором доведено наявність підстав представництва у спірних правовідносинах.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України.

Так, відповідно до положень статей 22, 31, 93, 124 Земельного Кодексу України, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 Земельного Кодексу України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 Земельного Кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 Земельного Кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, стаття 123 Земельного Кодексу України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею, матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на час звернення з відповідною заявою про виділення земельних ділянок) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним нормативно - правовим актом - Законом України "Про фермерське господарство".

Так, згідно з абзацами 1 та 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на час звернення з відповідною заявою про виділення земельних ділянок), для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Таким чином, спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначав обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 Земельного кодексу України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України "Про фермерське господарство").

Відповідно до статті 8 зазначеного Закону після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на час звернення з відповідною заявою про виділення земельних ділянок) заява громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону умов і обставин.

В свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. В іншому випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 525/1225/15-ц від 24.04.2019.

Закон України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою про виділення земельних ділянок) передбачав, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті.

При цьому, норми даного Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Можливість передачі земельних ділянок державної та комунальної форми власності для ведення фермерського господарства юридичним особам, тобто після створення громадянином фермерського господарства та його державної реєстрації відповідно до вимог статті 8 Закону України "Про фермерське господарство", без проведення земельних торгів, діючим законодавством України, як на момент прийняття оспорюваного рішення, так і на даний час, не передбачена.

Таким чином, передача громадянину земельної ділянки для ведення фермерського господарства здійснюється без проведення земельних торгів (аукціону) тоді, коли земельна ділянка передається громадянину, який виявив бажання займатися фермерським господарством саме для створення фермерського господарства та реєстрації його у встановленому законом порядку, а не для розширення вже існуючого фермерського господарства.

Вищенаведений висновок про застосування норм права у спірних правовідносинах викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.10.2019 у справі № 365/65/16-ц та Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 389/29/17-ц, від 20.06.2018 у справі № 378/766/15-ц та від 22.05.2019 у справі № 366/2648/16-ц.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагентсва у Харківській області від 27.10.2014 №2855-СГ в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 15,0321 га, 5,3876 га, 17,3318 га, 23,3054 га, 6,0019 га; 50,0000 га; 27,0 га; від 24.12.2014 №3627-СГ, від 26.12.2014 №3628-СГ, від 05.02.2015 №217-СГ, від 05.06.2015 №1678-СГ, від 24.12.2014 №3630-СГ, від 05.02.2015 №218-СГ, від 05.02.2015 №219-СГ, від 22.12.2015 №4713-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання ОСОБА_1 земельних ділянок в оренду, господарським судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було встановлено наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при зверненні ОСОБА_1 з заявами про надання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства не було підтверджено наявності в нього необхідної сільськогосподарської техніки для обробітку такої площі землі.

Відсутність зареєстрованої за громадянином ОСОБА_1 власної сільськогосподарської техніки для обробітку землі підтверджується листом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 12.08.2019 №7.0/9706

Окрім цього, в заявах про надання в оренду земельних ділянок всупереч вимог частини 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" Бєлінським В.І. не було обґрунтовано необхідності одержання землі такої площі з урахуванням можливості її обробітку, не вказано перспектив діяльності фермерського господарства, а також не підтверджено наявність ресурсів для залучення найманих працівників та оренди сільськогосподарської техніки.

Господарський суд першої інстанції також погодився з доводами прокурора про те, що Головним управлінням Держземагенства в Харківській області під час розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 не було перевірено можливість самостійно ним та працею найманих робітників вести фермерську діяльність, чи мав (має) він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, чи мав громадянин ОСОБА_1 потенційних контрагентів, ресурси, які він може на договірних засадах залучити для ведення фермерського господарства, а також загалом, чи зможе потенційний орендар проводити діяльність на наданій земельній ділянці.

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що Головне управління Держземагенства в Харківській області не пересвідчилось в дійсності волевиявлення громадянина ОСОБА_1 на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства, не перевірено, чи матиме можливість фермерське господарство, створене заявником, обробляти орендовані землі, чи буде досягнула законна мета оренди земельних ділянок, тобто чи насправді виникли та існують законні сподівання на здійснення майнового права - оренду землі, чи є такі сподівання практичними в своїй реалізації.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до листа Слобожанського управління ГУ ДФС у Харківській області №25983/9/20-40-50-05-10 від 21.08.2019 та інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/orderdocument), Бєлінський В.І. є засновником та керівником в наступних підприємствах - ТОВ "Відродження-1881", Селянська Спілка Управління Фермерських Господарств та Фермерське господарство "Альфа", в якому він також є підписантом.

Отже, наведені обставини також підтверджують відсутність намірів у ОСОБА_1 особисто займатися фермерським господарством на орендованих земельних ділянках.

З наведеного вище вбачається, що дії громадянина ОСОБА_1 були спрямовані на отримання спірних земельних ділянок за спрощеною процедурою, а саме без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачені статтями 124, 134 Земельного кодексу України, що призвело до невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання орендарем у користування земель державної власності без проведення земельних торгів та всупереч цілей, визначених Законом України "Про фермерське господарство".

У зв`язку з вищевикладеним, Головне управління Держземагентства у Харківській області без проведення належної перевірки, всупереч вимог статей 116, 118,122-124, 134 Земельного кодексу України та статей 7, 8, 14 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, що чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прийняло накази від 27.10.2014 №2855-СГ, від 24.12.2014 №3627-СГ, від 26.12.2014 №3628-СГ, від 05.02.2015 №217-СГ, від 05.06.2015 №1678-СГ, від 24.12.2014 №3630-СГ, від 05.02.2015 №218-СГ, від 13.10.2014 №2672-СГ, від 05.08.2014 №1776-СГ, якими незаконно надало ОСОБА_1 у користування (оренду), земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, без проведення земельних торгів (аукціону).

В контексті спірних правовідносин, господарським судом першої інстанції також було враховано, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20.11.2018, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18). Такий же висновок справедливий щодо господарського процесу.

Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.

Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі.

У даній справі прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області, відповідачем визначив ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області).

Зазначене не відповідає частині першій статті 45 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.

Подібних висновків, але щодо участі органів державної влади в адміністративному процесі Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17.

Разом з тим, позивач в межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 05.10.2022 у справі №922/1830/19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі №922/614/19 зазначила, що вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело би до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, а тому ця вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Отже, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав (висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19).

Зважаючи на те, що оспорювані накази від 27.10.2014 №2855-СГ, від 24.12.2014 №3627-СГ, від 26.12.2014 №3628-СГ, від 05.02.2015 №217-СГ, від 05.06.2015 №1678-СГ, від 24.12.2014 №3630-СГ, від 05.02.2015 №218-СГ, від 13.10.2014 №2672-СГ, від 05.08.2014 №1776-СГ вже реалізовані та вичерпали свою дію фактом їх виконання внаслідок укладення між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Харківської області оспорюваних договорів оренди, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога прокурора про визнання незаконними оспорюваних наказів не підлягає задоволенню з тих підстав, що такі вимоги не призведуть до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном, а отже, не є ефективним та належним способом захисту прав держави, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.02.2023 у справі №922/1832/19, ухваленої в подібних правовідносинах.

Судова колегія зазначає, що рішення господарського суду у відповідній частині не оскаржено учасниками справи, а отже, не є предметом розгляду в даному апеляційному провадженні

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок від укладених між Головним управлінням Держземагентсва у Харківській області та ОСОБА_1 від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути державі в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Враховуючи наведене, оскільки спірні земельні ділянки з кадастровим номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 передані ОСОБА_1 з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для визнання спірних договорів оренди недійсними.

Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону у разі недійсності правочину.

У разі, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, і таке майно залишається у набувача, то позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину є ефективним способом захисту.

Статтею 34 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Отже, з урахуванням недійсності договорів оренди землі колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог прокурора про зобов`язання повернути земельні ділянки з кадастровим номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 як похідних від вимоги про визнання недійсним договорів оренди землі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд обґрунтовано встановив порушення ОСОБА_1 встановленої законом процедури набуття права оренди на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, проте дійшов передчасного висновку про те, що спірні договори оренди як правочини підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. На думку прокурора, такі правочини є нікчемними в силу положень частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що доводи прокурора щодо нікчемності договорів оренди земельних ділянок від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014 з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330 та щодо неправильної правової кваліфікації спірних правовідносин є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 71- 73 постанови від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись із вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 з метою визначення судами нікчемних правочинів, які порушують публічний порядок (в контексті заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади), наголосила на необхідності достеменного встановлення судом того, чи існують певні законодавчо визначені обставини, за наявності яких такий правочин загалом може бути укладено, але з порушеннями такого законодавства (недійсний правочин), чи укладення такого правочину неможливе за будь-яких обставин (нікчемний правочин), як такого, що порушує публічний порядок.

Відповідно до Закону України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" (далі - Закон № 1012-VIII), який набув чинності з 03.04.2016, внесено зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України шляхом викладення абзацу 16 в такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва".

Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

За встановлених господарським судом першої інстанції фактичних обставин справи ОСОБА_1 отримав земельні ділянки до набрання чинності Законом №1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалось надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. Однак обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Таким чином, договори оренди земельних ділянок від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014 є оспорюваними правочинами, а тому місцевий господарський суд у даному випадку повинен був досліджувати й початок перебігу позовної давності (аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 12.03.2024 у справі № 922/3953/21 та від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 25.06.2024 у справі №622/1370/19).

Наведене свідчить про помилковість доводів прокурора про те, що спірні договори оренди земельних ділянок від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014 є нікчемними, та як наслідок є безпідставними і доводи прокурора про те, що у спірних правовідносинах не підлягала застосуванню позовна давність.

Щодо позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок від 05.05.2015, від 26.12.2014, від 14.05.2015, від 14.07.2015, від 05.05.2015, від 05.05.2015, від 14.05.2015, від 28.12.2015, від 12.11.2014, від 12.11.2014, від 26.11.2014, від 12.08.2014 з кадастровими номерами з кадастровими номерами :05:002:0910, :05:002:0909, :01:003:0386, :02:004:0033, :01:000:0313, :01:001:0532, :05:002:0914, :02:000:0386, :01:001:0403, :01:001:0409, :01:001:0407, :02:004:0330, судова колегія зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною третьою статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Тобто, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. При цьому, наслідком такого скасування є припинення відповідних прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) рішення про скасування державної реєстрації прав.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі №923/876/16 та інші).

В межах даної справи прокурор звернувся з позовними вимогами про скасування державної реєстрації договорів оренди землі, проте, згідно з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №663/3745/19 право орендодавця в даному випадку підлягає судовому захисту за його позовом шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а не шляхом скасування державної реєстрації договорів оренди землі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації договорів оренди землі з підстав обрання неефективного способу захисту.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачами було подано до господарського суду Харківської області заяви про застосування позовної давності (т.16 а.с.207-220, 221- 227), в яких заявники просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску прокурором строку звернення до суду з відповідним позовом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жоден орган.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (такий висновок сформульовано в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №904/3405/19).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що про порушення вимог земельного законодавства при наданні спірних земельних ділянок державної власності для ведення фермерського господарства Бєлінському В.І. органам прокуратури стало в травні 2018 після отримання від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області оспорюваних наказів та договорів оренди землі, тому початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати від цієї дати як з моменту, з якого органи прокуратури дізнались про порушення земельного законодавства.

Також, в своїх поясненнях прокурор зазнав, що позивач - Золочівська селищна рада дізналась про вказані порушення лише у вересні 2019 після надходження від прокуратури повідомлення в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Судова колегія зазначає, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.

Відповідної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі №914/1708/17, від 22.05.2018 у справі №922/1084/17 та від 19.11.2019 у справі №910/16827/17.

При цьому, прокурор приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У постанові від 27.08.2020 у справі №922/1948/19 Верховний Суд погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що держава в особі відповідного органу дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваного наказу, відхиливши доводи прокурора щодо його обізнаності про спірні обставини лише з моменту отримання інформації від ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Як було зазначено вище, оскаржувані накази були прийняті в серпні, жовтні та грудні 2014, договори оренди землі були укладені в серпні, листопаді та грудні 2014 року, а також в травні, липні та грудні 2015, натомість прокурор вперше звернувся до місцевого суду з відповідними позовними заяви лише наприкінці 2019 та в 2021, тобто вже з пропуском строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

Колегія суддів зауважує, що прокурор не був позбавлений можливості з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", як чинним до 14.10.2014 так і після, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень (у даному випадку - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області) необхідну для подання позову інформацію. Натомість, будь-яких доказів ухилення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від надання такої інформації прокурору матеріали справи не містять.

Дані факти, разом з іншими обставинами, вказують на суб`єктивне та неправильне визначення прокурором дати, з якої почав перебіг строк позовної давності щодо заявлених ним позовних вимог.

Викладене дає підстави суду дійти висновку, що в органів прокуратури, були усі правові підстави та можливості з`ясувати всі обставини та звернутися з відповідним позовом ще в 2014-2015 роках, коли і були видані спірні Накази 1776-СГ, 2672-СГ, 3627-СГ, 3628-СГ, 3630-СГ, 217-СГ, 218-СГ, 219-СГ, 1678-СГ, 4713-СГ та №№2855-СГ, №1687-СГ та укладені договори оренди землі, що прокурором з невідомих причин зроблено не було. До того ж, держава в особі відповідного органу, дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваних наказів. В контексті вищевказаного, судова колегія вважає безпідставними посилання прокурора на те, що про спірні обставини прокурор дізнався лише в травні 2018, після надходження інформації від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та документів на власний запит.

За таких обставин, посилання прокурора на те, що він довідався про наявність порушень земельного законодавства при передачі земельної ділянки в оренду 2-му відповідачу- ОСОБА_1 лише після отримання листів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області обґрунтовано не визнано місцевим господарським судом як поважною причиною пропуску ним позовної давності.

Враховуючи наведене в сукупності та зважаючи на те, що матеріалами справи доведено факт наявності порушень Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 порядку отримання та передачі у користування земельних ділянок державної форми власності, а також встановлення факту обґрунтованості доводів заяв відповідачів щодо пропуску прокурором встановленого законом строку позовної давності, відсутності поважності причин їх пропуску, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки у зв`язку з пропуском останнім строків позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог прокурора про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні спірними земельними ділянками із посиланням на сплив позовної давності за такими вимогами.

Прокурор вважає, що відсутність в орендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що він володіє нею незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, отже позов прокурора про повернення земельної ділянки в даному випадку є таким, що спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто негаторним і позовна давність до вимог такого позову не застосовується

На підтвердження викладених обставин, прокурор посилається на висновки, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" до Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю "Березова роща", Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілквей комунікейшн", Товариства з обмеженою відповідальністю "Зелена садиба" про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц дійшла таких висновків:

"Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

…Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.

…Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

…визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння".

Колегія суддів зазначає, що у справі № 359/3373/16-ц вирішувався спір про витребування земель лісогосподарського призначення, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, внаслідок чого держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству.

Судова колегія зазначає, що висновки господарського суду першої інстанції у справі №622/1153/19, що розглядається, не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. У справі №359/3373/16-ц вирішувалось питання щодо критеріїв для розмежування віндикаційного позову (щодо земель лісогосподарського призначення) та негаторного позовів (щодо земель водного фонду) з урахуванням очевидності порушення вимог законодавства.

Щодо посилань прокурора на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 11.01.2023 у справі №924/820/21, колегія суддів зазначає, що вказана постанова ухвалена за позовом першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Гвардійської сільської ради про зобов`язання повернути земельні ділянки, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливський затишок" на земельні ділянки. У зазначеній постанові викладено такі висновки:

"…серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України)".

Судова колегія зауважує, що Верховний Суд у справі №924/820/21 з урахуванням встановлених судами обставин належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду (в межах прибережної захисної смуги) дійшов висновку, що заявлена прокурором вимога про повернення земельних ділянок територіальній громаді в особі сільради є ефективним способом захисту, тобто негаторним позовом, на вимоги якого не поширюється позовна давність.

У даній справі № 622/1153/19, що розглядається, правовідносини є неподібними із правовідносинами у справі № 924/820/21 з огляду на відмінний об`єкт та матеріально-правове регулювання.

Щодо посилань прокурора на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (за позовом Генічеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації) та постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №607/15489/15-ц (за позовом фізичної особи про визнання особи винною у заподіянні шкоди, зобов`язання вчинити певні дії), в яких суд вказав, що позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц предметом позову були вимоги про виселення громадян зі службової квартири. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц зазначила, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

У справі №607/15489/15-ц предметом позову були вимоги про зобов`язання вчинити певні дії, а саме зобов`язати відповідача за власні кошти встановити підпірну стіну. Суди встановили, що позивач є власником земельної ділянки, права якого порушено внаслідок дій відповідача з незаконної зміни рельєфу земельної ділянки позивача. Встановлені судами обставини у справі №607/15489/15-ц стали підставою для відновлення порушених прав позивача.

Отже, у справах №653/1096/16-ц, №924/820/21, №607/15489/15-ц предмет, підстави позову та спірні правовідносини є неподібними із правовідносинами у даній справі №622/1153/19, а тому висновки, викладені у зазначених постановах, не є релевантними для їх застосування до правовідносин у даній справі.

У даній справі №622/1153/19 відмова в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсними договорів оренди обґрунтована спливом позовної давності. Наведене унеможливлює задоволення позовної вимоги прокурора про повернення Золочівській селищній раді земельних ділянок, оскільки чинність спірних договорів оренди земельних ділянок як передумова фактичного користування ОСОБА_3 спірними земельними ділянками виключає обов`язок їх повернення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (подібний висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010).

Крім того, в контексті спірних правовідносин, судова колегія враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 зауважила, що негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 також зазначено, що однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. Натомість якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів.

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20 Суд вказав на недопустимість ототожнення негаторного позову про усунення перешкод в користуванні майном із позовом про визнання недійсними договорів з підстав порушення при їх укладенні норм чинного законодавства, оскільки позов про визнання правочину недійсним є самостійним способом судового захисту, передбаченим пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Отже, доводи прокурора про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у справах №653/1096/16-ц, №924/820/21, №607/15489/15-ц, та помилкове незастосування судами попередніх інстанцій положень статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України до спірних правовідносин (у контексті дотримання принципу jura novit curia ("суд знає закон")), а також твердження скаржника про те, що позов прокурора у цьому випадку є негаторним, є безпідставними, оскільки між сторонами даного спору наявні договірні відносини, а наявність оспорюваних правочинів зумовлювала можливість застосування позовної давності.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів також враховує, що в пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини Справа "Проніна проти України" (Заява №63566/00) Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Таким чином, прокурором не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №622/1153/19 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 29.07.2024

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий