РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.06.2024Справа № 910/15010/23
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Канді Гувер Україна" (02081, місто Київ, вулиця Анни Ахматової, будинок 46)
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 45)
простягнення 9 512 581 грн 29 коп.
Представники сторін:
від позивачаБазелюк Ю.В.
від відповідачане з`явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.09.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Канді Гувер Україна" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" про стягнення 9 512 581 грн 29 коп. заборгованості за договором поставки № 1/03.2012 від 26.03.2012.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та умов договору поставки № 1/03.2012 від 26.03.2012 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати отриманого товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 7 630 817 грн 61 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 1 537 629 грн 64 коп. пені, 137 203 грн 00 коп. 3 % річних та 206 931 грн 04 коп. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 справу № 910/15010/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Канді Гувер Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" про стягнення 9 860 600 грн 68 коп. заборгованості за договором поставки № 1/03.2012 від 25.03.2023 передати за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи № 910/12677/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2024 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі № 910/15010/23 та справу № 910/15010/23 направлено до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.20234 відкрито провадження у справі № 910/15010/23, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.03.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2024 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 22.04.2024.

22.04.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Клопотання відповідача мотивовано тим, що 27.09.2023 Господарським судом міста Києва було винесено ухвалу про прийняття заяви про затвердження плану санації у справі № 910/15087/23. Зазначеною ухвалою ведено мораторій на задоволення вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса", які включені до плану санації, що передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня уведення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня уведення мораторію. Враховуючи те, що позивач включений до плану санації Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, провадження у справі підлягає зупиненню на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України.

Суд розглянув заяву відповідача про зупинення провадження у справі, та вважає її необґрунтованою з наступних підстав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/15087/23 прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (ідентифікаційний код: 36483471) про затвердження плану санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (ідентифікаційний код: 36483471), які включені до плану санації, що передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня уведення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня уведення мораторію.

Відповідно до статті 5 Кодексу України з процедур банкрутства боржник за рішенням засновників (учасників, акціонерів) боржника має право ініціювати процедуру санації до відкриття провадження у справі про банкрутство. Санація боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство здійснюється відповідно до плану санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство (далі - план санації). Господарський суд розглядає заяву про затвердження плану санації не пізніше одного місяця з дня прийняття відповідної заяви до розгляду. Господарський суд зобов`язаний заслухати кожного присутнього на засіданні кредитора, який має заперечення щодо плану санації, навіть якщо такий кредитор проголосував за схвалення плану санації. За відсутності підстав для відмови в затвердженні плану санації господарський суд виносить ухвалу про затвердження плану санації. Цією ухвалою скасовується мораторій. Ухвала про затвердження плану санації набирає чинності з моменту її постановлення. Господарський суд постановляє ухвалу про відмову в затвердженні плану санації, якщо: при схваленні плану санації були допущені порушення законодавства, що могли вплинути на результат голосування загальних зборів кредиторів; кредитор, який не брав участі в голосуванні або проголосував проти схвалення плану санації, доведе, що в разі ліквідації боржника у порядку, визначеному цим Кодексом, його вимоги були б задоволені в розмірі, що перевищує розмір вимог, які будуть задоволені відповідно до умов плану санації; боржником були надані недостовірні відомості, що є суттєвими для визначення успішності плану санації. Постановлення ухвали про відмову в затвердженні плану санації не є перешкодою для повторного схвалення такого плану санації зборами кредиторів відповідно до вимог законодавства та звернення боржника до господарського суду із заявою про затвердження плану санації. Ухвала господарського суду про відмову в затвердженні плану санації скасовує мораторій та всі інші заходи, вжиті судом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: 5) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд не вбачає, що на стадії розгляду заяви про затвердження плану санації існує об`єктивна неможливість розгляду справи № 910/15010/23.

У підготовчому засіданні 22.04.2024 суд, керуючись пунктом 3 частиною 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України, постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 16.05.2024.

09.05.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У судовому засіданні 16.05.2024 суд постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви до 30.05.2024.

27.05.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення розрахунку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2024 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви в судовому засіданні до 17.06.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2024 виправлено описку, допущену в резолютивній частині ухвали Господарського суду міста Києва від 30.05.2024 та протоколі судового засідання від 30.05.2024.

12.06.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення доказів та документів до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 17.06.2024 не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

В судове засідання 17.06.2024 з`явився представник позивача та надав пояснення по суті спору, відповідно до яких в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 17.06.2024 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача та розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Канді Гувер Україна" (позивач у справі, постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дієса" (відповідач у справі, покупець за договором) укладено договір поставки № 1/03.2012, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товари народного споживання, а саме: побутову техніку (пральні, прально-сушильні, сушильні, посудомийні машини, техніка що та що стоїть окрема та вбудовується, духові шафи, плити, побутові холодильники, морозильники, СВЧ печі, газові витяжки та електричні поверхні і т.д. і т.п), далі за текстом - товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та сплатити його за умов, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору товар поставляється партіями. Номенклатура партії товару, його кількість і ціна встановлюються за погодженням сторін на підставі заявки покупця на поставку відповідної партії товару, далі - заявка, і вказуються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/або відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар, які є специфікацією в розумінні статті 266 Господарського кодексу України.

Датою поставки вважається дата підписання сторонами відвантажувальних документів (видаткових накладних, ТТН) на товар (пункт 2.6 договору).

Пунктом 2.8 договору визначено, що постачальник разом з товаром зобов`язується передати покупцеві наступні документи: оригінал рахунку-фактури з зазначенням товару, кількості, ціни за одиницю та вартості всієї партії товару. Рахунок-фактура, який виставляється постачальником, якщо дозволяють технічні можливості постачальника, повинен містити посилання на номер і дату укладення цього договору; товарно-транспортну накладну або інший рівнозначний транспортний документ; видаткову накладну (при розбіжностях у фактичній кількості прийнятого товару з кількістю товару вказаного у супровідній документації, невід`ємною частиною видаткової накладної є акт приймання товару, складений за формою, погодженою сторонами в додатку №1 до договору); копію декларації відповідності та/або сертифіката відповідності продукції вимогам технічних регламентів (по кожному найменуванню товару). При наступних поставках таких найменувань товару допускається надання додатків до товаросупровідних первинних документів, що містять відомості про реєстрацію декларації (реєстраційний номер, дата видачі, інформація про термін дії, орган видачі), паспорт якості, санітарно-гігієнічне свідоцтво, екологічні висновки, якщо такі документи потрібні до певного виду товару відповідно до законодавства України; інформацію про продукцію (гарантійний талон від виробника на кожну одиницю товару; інструкцію з експлуатації українською мовою на кожну одиницю товару; документи, які підтверджують якість товару та інші документи, необхідні відповідно до чинного законодавства України).

Згідно з пунктом 3.2 договору загальна ціна цього договору визначається виходячи з вартості фактично поставленого постачальником покупцеві товару та складається з сум, зазначених у видаткових накладних, підписаних обома сторонами. Орієнтовна вартість товару за цим договором складає 33 000 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 20%.

Покупець оплачує кожну партію фактично прийнятого товару протягом 60 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар (партію товару), зазначеного в пункті 2.9 цього договору. Форма оплати - безготівковий розрахунок (пункт 3.5 договору).

У відповідності до пунктів 9.1 та 9.4 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2012 року. У разі якщо жодна із сторін у строк не пізніше 14 (чотирнадцяти) календарних днів до закінчення строку дії цього договору не заявить у письмовій формі іншій стороні про свою відмову від пролонгації договору, договір автоматично пролонгується на наступний календарний рік.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладених між позивачем та відповідачем договорів, суд дійшов висновку, що дані правочини за своєю правовою природою є договорами поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору поставки від 26.03.2012 № 1/03.2012 за період з 16.11.2022 по 30.03.2023 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято передбачений договором товар на загальну суму 10 010 356 грн 60 коп., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін видатковими накладними від 18.11.2022 № 906 на суму 691 959 грн 84 коп., від 18.11.2022 № 904 на суму 1 061 191 грн 15 коп., від 30.11.2022 № 924 на суму 1 065 260 грн 16 коп., від 30.11.2022 № 927 на суму 907 383 грн 05 коп., від 30.11.2022 № 923 на суму 1 047 505 грн 82 коп., від 30.11.2022 № 928 на суму 8 231 грн 40 коп., від 30.11.2022 № 926 на суму 1 029 751 грн 49 коп., від 13.12.2022 № 944 на суму 259 993 грн 56 коп., від 13.12.2022 № 945 на суму 175 989 грн 96 коп., від 13.12.2022 № 946 на суму 824 876 грн 14 коп., від 28.02.2023 № 120 на суму 1 013 705 грн 33 коп. та від 30.03.2023 № 189 на суму 242 207 грн 20 коп., копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору поставки від 26.03.2012 № 1/03.2012 та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 7 630 817 грн 61 коп., що також не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів оплати отриманого товару на вказану суму.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки від 26.03.2012 № 1/03.2012, та факту наявності заборгованості у розмірі 7 630 817 грн 61 коп., вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 1 537 629 грн 64 коп. пені,137 203 грн 00 коп. 3 % річних та 206 931 грн 04 коп. інфляційних втрат, нарахованих за період з 17.01.2023 по 31.09.2023.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 7.2. договору сторонами погоджено, що за прострочення' оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійний облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який оплачується пеня, від суми прострочення платежу за кожен день прострочення.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України та застосування відповідальності відповідно до умов пункту 7.2. договору.

Суд зазначає, що відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пені, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Проте, як встановлено судом, позивачем при визначенні періоду нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних не враховані вищезазначені приписи чинного законодавства.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення інфляційних втрат судом встановлено, що розмір інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до умов договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду нарахування становить - 162 879 грн 44 коп., а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме: 162 879 грн 44 коп.

Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та процентів річних судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань, перерахований судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень договору, з урахуванням визначеного судом періоду прострочення, становить 1 999 570 грн 23 коп. - пені та 146 522 грн 23 коп. - 3 % річних, а отже є більшими, ніж заявлено у позивача. Проте, приймаючи до уваги пред`явлення позивачем до стягнення пені в розмірі 1 537 629 грн 64 коп. та 3 % річних в розмірі 137 203 грн 00 коп., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення пені та процентів річних за несвоєчасну оплату послуг підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме: пені в розмірі 1 537 629 грн 64 коп. 3 % річних в розмірі 137 203 грн 00 коп.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтями 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 45, ідентифікаційний код 34290075) на Товариства з обмеженою відповідальністю "Канді Гувер Україна" (02081, місто Київ, вулиця Анни Ахматової, будинок 46, ідентифікаційний код 36483471) 7 630 817 (сім мільйонів шістсот тридцять тисяч вісімсот сімнадцять) грн 61 коп. основної заборгованості, 1 537 629 (один мільйон п`ятсот тридцять сім тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн 64 коп. пені, 137 203 (сто тридцять сім тисяч двісті три) грн 00 коп. 3 % річних, 162 879 (сто шістдесят дві тисячі вісімсот сімдесят дев`ять) грн 44 коп. інфляційних втрат та 142 027 (сто сорок дві тисячі двадцять сім) грн 95 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено: 22.07.2024

Суддя Н.Плотницька