ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2024 р. Справа№ 925/1362/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича

на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024, повний текст якого складений 20.02.2024,

у справі № 925/1362/23 (суддя Чевгуз О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна»

до Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича

про стягнення 114 115,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення основного боргу в сумі 65 800,00 грн. за поставлений за укладеним між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» договором поставки № XTR-085075/2019 від 01.03.2019 (видаткова накладна № 355 від 06.02.2020), але неоплачений товар, а також нарахованих за несвоєчасне виконання вказаного обов`язку пені в сумі 7 265,90 грн., інфляційних втрат в сумі 32 895,79 грн. та 3% річних в сумі 8 153,50 грн., право на стягнення яких позивач набув за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» договором про відступлення права вимоги № МГУ-141957/2023 від 22.02.2023.

У позові позивач зазначив про те, що відповідачем видаткова накладна № 355 від 06.02.2020, на підставі якої спірний товар було поставлено відповідачу, підписана не була, проте часткова оплата останнім поставленого за вказаною накладною товару свідчить про визнання відповідачем факту поставки такого товару.

Крім того позивач просив стягнути з відповідача судові витрати в сумі 17 684,00 грн., які складаються з судового збору в сумі 2 684,00 грн. та гонорару адвоката (правничої допомоги) в сумі 15 800,00 грн.

У відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що наданими позивачем документами не підтверджується факт поставки товару за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020, оскільки:

- за умовами спірного договору передумовою для поставки товару є направлення відповідачем постачальнику у письмовому вигляді або через електронну пошту заявки на постачання, проте доказів направлення такої заявки щодо поставки спірного товару матеріали справи не містять, а відтак у продавця не виникло обов`язків щодо поставки товару;

- надана позивачем видаткова накладна № 355 від 06.02.2020 відповідачем не підписана;

- на підтвердження факту часткової оплати спірного товару позивач надав платіжні інструкції, які містять посилання на рахунок № 2741 від 28.12.2019, проте вказаний рахунок стосується іншого договору поставки № XTR-094248/2020 від 02.01.2020, що підтверджується видатковою накладною № 208 від 21.01.2020, яка, на відміну від видаткової накладної № 355 від 06.02.2020, оформлена належним чином;

- рахунок № 2741 від 28.12.2019 передує даті видаткової накладної № 355 від 06.02.2020, проте рахунок постачальника не може передувати появі накладної;

- позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з цим позовом, що зокрема підтверджується тим, що позивач 21.07.2023 вже звертався до Господарського суду Черкаської області із заявою про видачу судового наказу щодо спірної заборгованості, проте ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.07.2023 у справі № 925/944/23 позивачеві відмовлено у видачі судового наказу з огляду на сплив строку позовної давності.

Також відповідач заперечив проти стягнення з нього витрат позивача на правову допомогу, пославшись на безпідставність звернення до суду з цим позовом та просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн.

З огляду на заперечення відповідача проти позову, позивачем до матеріалів справи були долучені докази на підтвердження здійснення господарських операцій як за спірним договором поставки № XTR-085075/2019 від 01.03.2019, так і за договором поставки № XTR-094248/2020 від 02.01.2020, а також додаткові письмові пояснення, у яких позивач зазначив про те, що на виконання договору поставки № XTR-094248/2020 від 02.01.2020 була проведена лише одна поставка товару на загальну суму 17250,00 грн., яка відповідачем була оплачена.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 65 800,00 грн. заборгованості, 975,26 грн. інфляційних нарахувань, 1 195,22 грн. 3 % річних, 1 322,48 грн. судові витрати за надання правничої допомоги та 2 684,00 грн. судового збору.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції визнав доведеним факт поставки відповідачу товару за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020 за договором поставки № XTR-085075/2019 від 01.03.2019, виходячи з наступного:

- дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання товару на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму. Відповідна позиція наведена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19;

- ТОВ «Екстра-ТВ» як постачальник товару здійснив дії щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі, тим самим відобразив здійснення господарських операцій за договором поставки у податковому обліку;

- з огляду на вказане відсутність підпису та печатки відповідача на видатковій накладній № 355 від 06.02.2020 не спростовує факту поставки товару за цією накладною.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що строк позовної давності для вимог про стягнення з відповідача заборгованості не сплив, оскільки:

- відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії;

- строк позовної давності, встановлений, зокрема, ст. 257, 258 ЦК України продовжується як на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), так і на період дії в Україні воєнного стану;

- враховуючи, запровадження карантину, що діяв з 11.03.2020 по 30.06.2023 та дію на даний час режиму воєнного стану, строк позовної давності для вимог про стягнення з відповідача заборгованості на дату подачі позову (06.10.2023) не сплив, що виключає його застосування за заявою відповідача.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції зазначив про те, що зі змісту укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» договору про відступлення права вимоги № МГУ-141957/2023 від 22.02.2023 вбачається, що первісним кредитором не передавались новому кредитору жодні інші права, окрім права на стягнення суми у розмірі 65 800,00 грн., а відтак, оскільки первісним кредитором не передавались новому кредитору права на нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то, відповідно, у позивача відсутнє право вимагати стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період до 22.02.2023.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції зазначив про те, що умовами спірного договору поставки не передбачено стягнення пені.

Також судом першої інстанції при розгляді спору сторін по суті визнано, що витрати позивача на правову допомогу в розмірі 15 800,00 грн та витрати відповідача в розмірі 20 000,00 грн. є підтвердженими та співмірними зі складністю справи і виконаною адвокатами роботою, та, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, покладено вказані витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме - судові витрати на правничу допомогу позивача в розмірі 9 410,48 грн. покладено на відповідача, а судові витрати на правничу допомогу відповідача в розмірі 8 088,00 грн. (пропорційно розміру відхилених позовних вимог) - на позивача, та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 322,48 грн. витрат на правничу допомогу (9410,48-8 088,00).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Пилипенко Сергій Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено факту поставки товару за спірною накладною, а також зауважив на тому, що суд першої інстанції безпідставно:

- не прийняв до уваги заперечення відповідача про безпідставність доказів підтвердження повноважень представника позивача - адвоката Бочкаря Р.В. (позивач разом з позовною заявою подав бланк витягу з договору про надання правової допомоги, юридичного консультування та юридичного представництва № 28-07-МГУ від 28.07.2023, укладений між адвокатським об`єднанням особі керуючого-партнера Бочкаря Романа Віталійовича та позивачем (клієнт), що не підписаний сторонами договору, проте засвідчений підписом - адвоката Бочкаря Романа );

- не вірно зазначив, що відповідач фактично не заперечує суму витрат, які поніс позивач, не звертався з клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу, просить відмовити у їх задоволенні в наслідок безпідставного звернення позивача до суду, оскільки в своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечував щодо розрахунку понесених позивачем судових витрат;

- у повному обсязі поклав на відповідача витрати позивача по сплаті судового збору частково задовольнивши позовні вимоги.

Також у апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що за написання та подачу апеляційної скарги та представництво інтересів в суді апеляційної інстанції він поніс судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 30 000,00 грн. та надав докази понесення таких витрат, проте у апеляційній скарзі не просив розподілити вказані витрати за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2024, справу № 925/1362/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 витребувано у Господарського суду Черкаської області матеріали справи № 925/1362/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 925/1362/23.

07.05.2024 від Господарського суду Черкаської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 залишено без руху, а також надано скаржнику строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху шляхом надання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 4026,00 грн.

22.05.2024 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23, зупинено дію рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Станом на 23.07.2024 відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, з наступних підстав.

01.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» (постачальник) та відповідач уклали договір поставки № XTR-085075/2019 (далі Договір 1), у якому було погоджено наступні умови:

- постачальник зобов`язується на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Покупцеві супутникові телевізійні приставки та/або CAM-модулі (далі Товар), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити такий Товар (п. 1.1);

- конкретне найменування, кількість, ціна Товару погоджуються Сторонами та зазначаються у видатковій накладній на Товар (далі Накладна), Накладна надається постачальником покупцю під час приймання-передачі Товару, і підписується покупцем, як це зазначено у п. 2.5. договору (п. 2.2);

- підписані сторонами Накладні до цього договору є невід`ємною частиною цього Договору (пп. 1.2.1);

- постачальник зобов`язаний передати Товар покупцю протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання постачальником відповідної заявки від покупця згідно з п. 2.6 цього договору (п. 2.1);

- сторони домовились, що поставка Товару здійснюється постачальником на умовах DDP за правилами ІНКОТЕРМС у редакції 2010 року за місцезнаходженням покупця (та/або складу покупця), зазначеного у цьому договорі або за іншою адресою, погодженою сторонами (п. 2.2);

- датою передання Товару покупцю є дата підписання покупцем Накладної (п. 2.3);

- право власності та всі ризики, включаючи ризик випадкової втрати чи пошкодження Товару переходять від постачальника до покупця з моменту фактичної передачі Товару та підписання сторонами накладної (п. 2.4);

- приймання-передача Товару проводиться за Накладною, після перевірки покупцем відповідності параметрів поставленого Товару вимогам та кількості, зазначеним у Накладній. У разі належного виконання постачальником своїх обов`язків щодо передання Товару, а також у разі відповідності Товару вимогам покупця, вимогам якості, умовам цього договору, відсутності видимих пошкоджень Товару та/або упаковки, та в разі наявності належної до Товару супровідної документації, покупець підписує Накладну. Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем з дати підписання покупцем Накладної (п. 2.5);

- покупець здійснює замовлення Товару шляхом подання відповідної заявки постачальнику у письмовому вигляді або через електронну пошту на адресу Постачальника , або . Заявка, зазначена у цьому пункті договору, повинна містити реквізити покупця, найменування, загальну кількість, ціну за одиницю та загальну вартість Товару. Заявка подається окремо на кожну партію Товару. Товар поставляється партіями в залежності від заявок покупця (п. 2.6);

- ціною договору є загальна сума вартості Товару, поставленого покупцю відповідно до Накладних протягом строку дії цього договору (п. 3.1);

- покупець сплачує вартість Товару шляхом перерахування на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений у реквізитах цього договору, загальної суми вартості Товару, що визначена у рахунку, протягом 10 календарних днів з моменту поставки Товару покупцю на підставі рахунку постачальника (п. 3.3);

- постачальник зобов`язаний: передати покупцю Товар у строк, зазначений у п. 2.1. договору, на умовах згідно з п. 2.2. договору; разом з Товаром у строк, визначений п. 2.1. договору, передати покупцю податкову накладну, зареєстровану у ЄРПН у відповідності до податкового законодавства України (у разі необхідності); належним чином виконувати інші умови цього договору (п. 4.1);

- покупець зобов`язаний: оплатити та прийняти Товар на умовах, визначених у цьому договорі; належним чином виконувати інші умови цього договору (п. 4.2);

- договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін та діє по 31.12.2019 включно, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 8.1).

Звертаючись до суду з цим позивач посилається на те, що на виконання умов Договору 1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» поставило відповідачу товар на суму 89 000,00 грн. за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020, яка останнім хоча підписана і не була, проте часткова оплата ним поставленого за вказаною накладною товару свідчить про визнання відповідачем факту поставки такого товару.

Позивач зазначає про те, що право вимоги щодо стягнення плати за такий товар він набув за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» договором про відступлення права вимоги № МГУ-141957/2023 від 22.02.2023.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, товар за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020 ним не отримувався, а оплати на здійснення яких посилається позивач буди відповідачем зроблені в рахунок поставки іншого товару, який постачався не за Договором 1.

Колегія суддів зазначає про таке.

22.02.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» (первісний кредитор) та позивач (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги № МГУ-141957/2023 (далі Договір відступлення), у якому дійшли згоди про наступне:

- первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор отримує право вимоги, що належить первісному кредиторові за Договором 1, і стає кредитором в частині отримання платежів, передбачених пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Договору 1 (п. 1.1);

- за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від покупця за Договором 1 належного виконання зобов`язань по сплаті платежів, передбачених пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Договору 1 у загальному розмірі 65 800,00 грн. (п. 1.2);

- за відступлення права вимоги за цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору плату у розмірі 65 800,00 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок первісного кредитора (п. 2.1);

- плата за відступлення права вимоги має бути перерахована новим кредитором первісному кредитору не пізніше 31.12.2023 (п. 2.2);

- первісний кредитор на момент підписання цього договору, передав новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Договором 1 (п. 3.1);

- первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги (п. 3.2);

- первісний кредитор не відповідає за невиконання або неналежне виконання покупцем зобов`язань, право на вимогу яких відступається згідно з цим договором (п. 3.3).

22.02.2023 позивач та Товариство з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» підписали акт приймання-передання документів, яким підтвердили, що:

- за актом, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв права вимоги до відповідача за Договором 1;

- з моменту підписання цього акту новий кредитор набув прав вимоги до відповідача за Договором 1 в сумі 65 800, 00 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

Враховуючи те, що за умовами Договору відступлення позивач набув права вимоги до відповідача саме за Договором 1, для вирішення спору сторін по суті слід встановити чи була здійснена Товариством з обмеженою відповідальністю «Екстра-ТВ» відповідачу поставка на суму 89 000,00 грн. за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020 саме за Договором 1, оскільки позивач набув права вимоги до відповідача виключно за Договором 1, а поставка товару на загальну суму 89 000,00 грн. на виконання іншого правочину не буде свідчити про наявність підстав для задоволення заявленого позивачем позову.

Щодо вказаних обставин колегією суддів встановлено наступне.

На підтвердження факту поставки відповідачу товару на суму 89 000,00 грн. за Договором 1 позивачем надано копію видаткової накладної № 355 від 06.02.2020, яка містить посилання на те, що підставою поставки є Договір 1 та рахунок № 2741 від 28.12.2019.

Водночас вказана накладна не містить ані підпису, ані печатки особи, яка прийняла товар, а відтак не може вважатися належним доказом здійснення господарської операції з постачання товару.

Також позивачем надано копію рахунку № 2741 від 28.12.2019 на суму 89 000,00 грн., який містить посилання на Договір 1, а також копії платіжних інструкції № @2PL968236 від 15.06.2021 на суму 10 000,00 грн. та № @2PL632971 від 16.08.2021 на суму 13 200,00 грн., гроші за якими були перераховані з призначенням платежу «оплата рахунку № 2741 від 28 грудня 2019 р., Пилипенко Сергій Володимирович ».

В свою чергу відповідачем, на підтвердження факту поставки товару на загальну суму 89 000,00 грн. за іншим правочином, до матеріалів справи залучені належним чином засвідчені копії:

- договору поставки № XTR-094248/2020 від 02.01.2020 (далі Договір 2);

- видаткової накладної № 208 від 21.01.2020 на загальну суму 89 000,00 грн., яка містить посилання на те, що підставою поставки є Договір 2 та рахунок № 2741 від 28.12.2019. Вказана накладна містить підписи постачальника та покупця скріплені відбитками їх печаток.

Законодавство не містить вичерпного переліку первинних документів, які використовуються в бухгалтерському обліку для фіксації господарської операції.

Основними видами первинних документів, які можуть бути складені на підтвердження господарської операції поставки товару, за практикою, що склалася на ринку купівлі-продажу/поставки товарів (робіт, послуг), є видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі товару тощо.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

Водночас у п. 2.4 Положення також зазначено про те, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

У пункті 33 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

Отже, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

З матеріалів справи слідує, що надана позивачем видаткова накладної № 355 від 06.02.2020, яка містить посилання на те, що підставою поставки є Договір 1 та рахунок № 2741 від 28.12.2019 не містить ані підпису, ані печатки особи, яка прийняла товар, тобто такий первинний документ оформлений з порушенням встановлених законодавством правил, а відтак, така накладна не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню, та, відповідно, не може бути беззаперечним доказом факту поставки товару.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що відсутність підпису особи, яка прийняла товар не може вважатися неістотним дефектом первинного документу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

За правовими висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Також позивачем надано копії податкових накладних, в т.ч. оформлених за фактом поставки відповідачу товару в межах Договору 1, зокрема і щодо спірної поставки, з відповідними квитанціями про їх реєстрацію в ЄРПН, проте, з огляду на те, що відповідач не є платником ПДВ та, відповідно у відповідача, з огляду на реєстрацію накладної щодо спірної поставки, не виникло право на формування податкового кредиту чим він мав би можливість скористатися, вказані дії продавця фактично є односторонніми та не можуть свідчить про погодження відповідачем поставки товару на суму 89 000,00 грн. за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020.

В свою чергу таким доказом бути не можуть і надані позивачем копії платіжних інструкції № @2PL968236 від 15.06.2021 на суму 10 000,00 грн. та № @2PL632971 від 16.08.2021 на суму 13 200,00 грн., так як кошти на ними були перераховані в рахунок оплати по рахунку № 2741 від 28.12.2019, проте посилання на цей рахунок містить як надана позивачем видаткова накладна № 355 від 06.02.2020, так і надана відповідачем видаткова накладна № 208 від 21.01.2020 на загальну суму 89 000,00 грн., яка містить посилання на те, що підставою поставки є Договір 2.

При цьому окремо слід зауважити і на тому, що надана відповідачем видаткова накладна № 208 від 21.01.2020 містить підписи постачальника та покупця скріплені відбитками їх печаток.

Щодо наданих позивачем копії первинних документів щодо проведення інших поставок за Договором 1, то колегія суддів зазначає про те, що вказані первинні документи жодним чином не свідчать про факт здійснення господарської операції з постачання товару на суму 89 000,00 грн. за видатковою накладною № 355 від 06.02.2020.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що відповідачем надано більш переконливі та вагомі докази на підтвердження того, що товар на загальну суму 89 000,00 грн., який був частково оплачений платіжними інструкціями № @2PL968236 від 15.06.2021 на суму 10 000,00 грн. та № @2PL632971 від 16.08.2021 на суму 13 200,00 грн., був поставлений саме за видатковою накладною № 208 від 21.01.2020 на загальну суму 89 000,00 грн., тобто не за Договором 1, право вимоги за яким набув позивач, а за Договором 2.

Враховуючи вказане та те, що права вимоги за Договором 2 відповідач не набув, правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 65 800,00 грн. відсутні. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Так як позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 32 895,79 грн. та 3% річних в сумі 8 153,50 грн. не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 65 800,00 грн., то, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 7 265,90 грн., у задоволення яких судом першої інстанції відмовлено з посиланням на те, умовами Договору 1 не передбачено стягнення пені, колегія суддів зазначає, що зважаючи на підстави відмови судом апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 65 800,00 грн., у задоволенні вказаних позовних вимог теж слід відмовити, проте з інших підстав, а відтак рішення суду першої інстанції і в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, витрати позивача на правову допомогу в сумі 15 800,00 грн. покладаються на позивача.

Щодо витрат відповідача на правову допомогу в суді першої інстанції в сумі 20 000,00 грн., слід зазначити наступне.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що у відзиві на позов відповідач визначив розмір витрат, пов`язаних із оплатою професійної правової допомоги та надав докази понесення таких витрат, а в судовому засіданні 29.01.2024 просив стягнути вказані витрати з позивача.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання відповідачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу відповідачем надано до матеріалів справи:

- належним чином засвідчену копію договору про надання правничої допомоги від 23.10.2023, укладеного між відповідачем (клієнт) та адвокатом Голубчиком Ігорем Володимировичем (адвокат), відповідно до умов якого адвокат відповідно до умов, визначених в даному договорі, надає правову допомогу клієнту в суді першої інстанції у вигляді адвокатських послуг, щодо представництва в господарській справі клієнта № 925/1362/23 та ознайомлення з матеріалами господарської справи № 925/994/23 (п. 1.1), а клієнт сплачує адвокату гонорар, в сумі 20 000,00 грн під час укладання даного договору (п. 2.1);

- детальний опис робіт (наданих послуг);

- квитанція до прибуткового касового ордера № 51 від 23.10.2023.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачу адвокатом Голубчиком Ігорем Володимировичем послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем в суді першої інстанції не було подано заперечень проти розміру судових витрат відповідача.

За змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Слід зауважити на тому, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинам 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

З матеріалів справи слідує, що у договорі про надання правничої допомоги від 23.10.2023 сторонами фактично погоджений фіксований розмір гонорару (20 000,00 грн.), що не суперечить положенням чинного законодавства, при чому матеріали справи не місять доказів невідповідності визначеної в договорі про надання правничої допомоги від 23.10.2023 фіксованої суми гонорару 20 000,00 грн. вимогам чинного законодавства та обставинам справи, а також доказів того, такий розмір фіксованого гонорару не відповідає середньому розміру ринкових цін на професійну правничу допомогу виходячи саме з фіксованого розміру гонорару.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані відповідачем докази є належними та допустимими доказами на підтвердження обсягу та вартості наданих послуг на професійну правничу допомогу, витрати відповідача в розмірі 20 000,00 грн. є підтвердженими та співмірними зі складністю справи і виконаною адвокатом роботою.

За таких обставин, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог вказані витрати відповідача покладаються на позивача у повному обсязі.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права, тому рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовляється у повному обсязі.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича задовольняється у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом та з цією апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає про те, що хоча у апеляційній скарзі відповідач і зазначає про понесення ним таких витрат, визначає їх суму, а до апеляційної скарги додає докази їх понесення, проте не просить розподілити такі витрати за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Слід окремо зауважити і на наступному.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу чи розподіл витрат судом.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) стосовно застосування норм ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом положення містять ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

У постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 160/16902/20 зазначено, що за загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Колегія суддів звертається до правових висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду від 07.07.2023 у справі №340/2823/21, де об`єднана палата Касаційного адміністративного суду сформувала загальні підходи до стягнення витрат у суді касаційної інстанції (в тому числі в порядку письмового провадження) аналізуючи статті 139, 143, 252 КАС України. Зазначені статті КАС України відповідають статтями 129, 221, 244 ГПК України. Зокрема об`єднана палата відзначила таке:

«З уваги на визначені процесуальними нормами закону порядок звернення до суду касаційної інстанції і процедуру розгляду касаційної скарги, положення частини сьомої статті 139, частини третьої статті 143 КАС України треба розуміти так, що сторона має заявити суду касаційної інстанції про необхідність розподілу витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката, до ухвалення цим судом остаточного судового рішення за касаційною скаргою. У такому випадку докази, які підтверджують ці витрати (які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи), можуть бути надані суду касаційної інстанції - для ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, докази понесення яких не могли бути надані суду до ухвалення постанови - протягом п`яти днів після ухвалення постанови за касаційною скаргою.

Якщо докази на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката, - за умови, що прохання про розподіл цих витрат буде заявлене суду касаційної інстанції до завершення розгляду справи - будуть надані по спливу п`яти днів після ухвалення судового рішення за касаційною скаргою - заява про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги [в суді касаційної інстанції] залишається без розгляду.

Так само - у значенні абзацу третього частини сьомої статті 139 КАС України - залишається без розгляду і заява сторони про розподіл понесених витрат на правничу допомогу (разом з доказами, які до неї додані), якщо вона подана після того, як суд касаційної інстанції вже розглянув касаційну скаргу.

Якщо до завершення розгляду касаційної скарги сторона, зокрема касатор, не заявила суду касаційної інстанції про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, й відповідно не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд касаційної інстанції - при ухваленні постанови - не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу (понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції), як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду касаційної інстанції вже після того, як цей суд розгляне касаційну скаргу й ухвалить відповідну постанову.

Іншими словами, підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення».

Колегія суддів зазначає про те, що в ухвалі Верховного Суд від 14.09.2023 у справі № 902/1144/22 вказаний правовий висновок підтримано та зазначено про те, що підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині.

При розгляді заяви про прийняття додаткової постанови у справі № 902/1144/22 Верховний Суд, встановивши, що, оскільки ТОВ «Адама Україна» у цій справі своєчасно не подало заяву (не заявило прохання, намір, не подало заяву, клопотання), тобто не дотрималося вище вказаних процесуальних норм ГПК України, у суду касаційної інстанції відсутні процесуальні підстави для вирішення питання про розподіл витрат відповідно до статей 221, 244 ГПК України.

З огляду на вказані обставини підстави для розподілу судом апеляційної інстанції витрат відповідача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 30.01.2024 у справі № 925/1362/23 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна» (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 152 Б, ідентифікаційний код 37226740) на користь Фізичної особи-підприємця Пилипенка Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Черкаської області.

5. Матеріали справи № 925/1362/23 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала