ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2024м. ХарківСправа № 922/1779/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Пугачову Д.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Кривич Костянтина Володимировича, м.Кременчук (адреса: АДРЕСА_1 )
до Фізичної особи-підприємця Фабриса Владислава Миколайовича, смт.Хорошеве, Харківський р-н, Харківська обл. (адреса: АДРЕСА_2 )
про стягнення 30000,00 грн
за участю представників:

позивача - Жаворонков П.Є. (адвокат, ордер серія ВІ №1219693 від 22.05.2024);

відповідача - Вернигор О.В. (адвокат, ордер серія АХ №1193595 від 18.06.2024).

ВСТАНОВИВ:

22.05.2024 року позивач - Фізична особа-підприємець Кривич Костянтин Володимирович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Фабриса Владислава Миколайовича про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 30000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.06.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/1779/24, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

21.06.2024 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№16183), в якому заперечував проти позову у повному обсязі, та просив суд відмовити в позову у зв`язку з тим, що позивачем не наведено рахункову величину втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення, а також неможливістю встановити розмір упущеної вигоди з розумним ступенем достовірності.

Крім того, відповідач зазначає, що ознайомившись з копіями договорів з ФОП Бутенко А.Д. (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) зазначає, що згідно з даними ЄДРПОУ ФОП Бутенко Анна Дмитрівна має адресу: АДРЕСА_3 , натомість в наданих до суду договорах зазначено, що ФОП Бутенко Анна Дмитрівна має адресу: АДРЕСА_4 . На думку відповідача, ЄДРПОУ взагалі не містить даних про ФОП Бутенко А.Д. з вищезазначеною адресою. Тобто особа з даними, що зазначені в договорі, що доданий до позовної заяви взагалі відсутня, що ставить під сумнів чи взагалі укладались зазначені договори із зазначеною особою.

Також зазначає, що договір, що укладений лише з однією особою, не свідчить про те, що розмір роялті в сумі 9000 грн. є таким, що його має платити будь - хто. Відповідач вважає, що торгова марка ФОП Кривич К.В. не є настільки розповсюдженою та популярною в Україні, щоб за її використання платили всі особи без винятку в сумі яку бажає отримати позивач.

24.06.2024 року представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (вх.№16298).

24.06.2024 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив (вх.№16318), в якій позовні вимоги підтримував у повному обсязі. Щодо адреси ФОП Бутенко А.Д., позивач зазначав, що ФОП Бутенко Анна Дмитрівна відповідно до виписки, дата видачі якої є 21.04.2016 року, вказано місце проживання АДРЕСА_4 , але після зміни місця реєстрації (Витяг з реєстру територіальної громади додається) місце проживання фізичної особи-підприємця змінилося: АДРЕСА_3 . Відповідно у Виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (додається), дата видачі якої 08.12.2023 рік, зазначено інше місце проживання фізичної особи-підприємця.

Щодо розміру роялті в сумі 9000,00 грн, зазначав, що що в матеріалах справи наявний договір від 12.07.2021 року № 31/30/2021 пунктом 3.1 передбачено розмір роялті в сумі 5000,00 грн., а вже починаючи з 30.06.2023 року (ліцензійний договір №31/30/23 від 30.06.2023 року) суму роялті було збільшено не тільки для ФОП Бутенко Анна Дмитрівна, а й інших Ліцензіатів. Ліцензійні договори, які містяться в матеріалах справи, Позивач надає як зразок. Так, на підставі договорів були сплачені суми роялті, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.06.2024 року залишено без розгляду клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху та про продовження строку на подання відзиву на позов, задоволено клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 23.07.2024 року.

01.07.2024 року представник відповідача надав до суду заперечення на відповідь на відзив (вх.№16870), в яких зазначає, що адреса ФОП Бутенко А.Д., яка зазначена в договорі, не відповідає дійсності та не співпадає з відомостями з ЄДРПОУ. Також зазначає, що позивачем не наведено розмір доходів, що отриманий особою, яка порушила право, що має пряме відношення до розміру упущеної вигоди, яку хоче отримати позивач. Також в позовній заяві не наведено рахункову величину втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Також, з наведених в позовній заяві доводів та доказів, неможливо встановити розмір упущеної вигоди з розумним ступенем достовірності, оскільки в позовній заяві не наведений розмір доходів, який отриманий відповідачем від використання торгової марки.

01.07.2024 року представник відповідача надав до суду клопотання про стягнення судових витрат (вх.№16872).

05.07.2024 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення (вх.№17290), в яких позовні вимоги підтримує повністю. Щодо адреси ФОП Бутенко А.Д. зазначав, що під час заключення ліцензійного договору №31/30/2021 від 12.07.2021 року ФОП Бутенко А.Д. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно, переїхавши жити в іншу місцевість, змінилось і місце проживання ФОП Бутенко А.Д. що і відображається у реєстрі.

10.07.2024 року представник відповідача надав до суду заяву (вх.№17600), в якій заперечує проти позову в повному обсязі.

11.07.2024 року представник позивача надав до суду клопотання про долучення доказів (вх.№17742).

Надані представниками сторін документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засідання 23.07.2024 року позовні вимоги підтримував у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання 23.07.2024 року проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та заяві.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ФОП Кривич Костянтин Володимирович (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ФОП Фабрис Владислав Миколайович (далі - Відповідач) про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 30000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що 28.07.2023 року позивач дізнався, що ФОП Фабрис Владислав Миколайович в своїй господарській діяльності незаконно використовує знак для товарів та послуг «ОПТОВИЧОК», а саме на магазині за адресою м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд. 13, розміщено вивіску з зображенням знака для товарів та послуг «ОПТОВИЧОК» без отримання відповідної згоди власника об`єкта інтелектуальної власності на його використання.

24.08.2023 року Позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив суд заборонити використовувати знак для товарів та послуг «ОПТОВИЧОК» в господарській діяльності Відповідача та зобов`язати Відповідача демонтувати вивіски і рекламні матеріали магазину «ОПТОВИЧОК», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.12.2023 року у справі №922/3742/23, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного Господарського суду від 20.02.2024 року, позовні вимоги задоволено частково, заборонено Фізичній особі-підприємцю Фабрису Владиславу Миколайовичу використовувати для магазинів позначення "ОПТОВИЧОК", яке є схожим до ступеня змішування із торгівельною маркою "ОПТОВИЧОК" (свідоцтво на знак для товарів і послуг №129905 від 11.10.2010),припинено порушення прав Фізичної особи-підприємця Кривич Костянтина Володимировича, як власника свідоцтва на знак для товарів та послуг (торгівельну марку) № 129905 від 11.10.2010, шляхом зобов`язання відповідача - Фізичну особу-підприємця Фабрис Владислава Миколайовича демонтувати вивіски і рекламні матеріали магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.13, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Фабрис Владислава Миколайовича на користь Фізичної особи-підприємця Кривич Костянтина Володимировича 5368,00 грн судового збору.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач зазначає, що в добровільному порядку Відповідач відмовився виконувати законне рішення Господарського суду Харківської області.

Відповідно до свідоцтва України на знак для товарів і послуг № 129905 від 11.10.2010 року, виданого на підставі рішення Державної служби інтелектуальної власності України, Рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 02.12.2015 року про передачу права власності на знак для послуг класу 35, на які зареєстровано знак та виписки з Державного реєстру патентів України на промислові зразки (Продовження строку дії патенту) Кривич Костянтин Володимирович набув право власності на торговельну марку «ОПТОВИЧОК» для товарів і послуг.

Позивач зауважує на завданні шкоди його діловій репутації через незаконне використання Відповідачем позначення «ОПТОВИЧОК» для ідентичних послуг, яке призводить до змішування з діяльністю позивача і може бути розцінене, як використання заслуженої репутації мережі магазинів «ОПТОВИЧОК».

Позивач звертає увагу суду, що ФОП Фабрис Владислав Миколайович було достеменно відомо про необхідність укладення з Позивачем ліцензійного договору та виплату позивачу коштів за використання торговельної марки «ОПТОВИЧОК»; використання торговельної марки «ОПТОВИЧОК» здійснено Відповідачем з прямим умислом, з метою уникнення фінансових зобов`язань та ухилення від сплати роялті за використання торговельної марки «ОПТОВИЧОК».

Позивач зазначає, що з 2015 року заключає ліцензійні договори предметом яких є:

1.1. Ліцензіар надає Ліцензіату на строк дії цього Договору і за винагороду - (згідно Податкового кодексу України п.14.1.225. роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інші аудіовізуальні твори, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау),- що сплачується Ліцензіатом, невиключну ліцензію на право використання (без передачі права продажу або здійснення відчуження Ліцензіатом) знака за свідоцтвами України №№ 129905, 159080 на знак для товарів і послуг «Оптовичок», та промислових зразків по патентам України № 19938 на промисловий зразок «Комплект рекламно-інформаційних вивісок» та № 22451 на промисловий зразок «Рекламно-інформаційна вивіска» на всій території України.

1.2. Ліцензіату надається право використовувати знак за свідоцтвами України №№ 129905, 159080 для позначення таких послуг:

Клас 35 Міжнародної класифікації товарів і послуг (МКТП):

Влаштовування виставок та ярмарків на комерційні або рекламні потреби; демонстрування та рекламування товарів; влаштовування презентацій і дегустацій; розповсюджування зразків; розповсюджування рекламних матеріалів; наймання (орендування) місця на рекламу; сприяння продажеві та просуванню товарів, включаючи системи заохочення покупців, у тому числі: влаштовування дисконтних систем, проведення конкурсів, розіграшів, аукціонів та виставок-продажів; рекламування; розміщування в одному місці, на користь іншим особам, асортименту харчових продуктів, алкогольних і безалкогольних напоїв, пива, тютюнових виробів, супутніх товарів для забезпечування покупцям зручного огляду, вибору та придбання цих товарів у закладах оптової та роздрібної торгівлі; допомога покупцям у виборі та придбанні товарів.

1.3. Ліцензіату надається право використовувати рекламно-інформаційні матеріали із застосуванням промислових зразків по патентам України №№ 19938, 22451.

1.4. Ліцензіар надає Ліцензіату право використання комерційного досвіду та ділової репутації магазинів «Оптовичок» в частині організації роздрібного продажу продуктів харчування та супутніх товарів.

1.5. Строк ліцензії складає два роки.

1.6. Територія: Україна.

3.1. За надане цим Договором право використання знака за свідоцтвом України №№129905, 159080 та промислових зразків по патентам України №№ 19938, 22451 Ліцензіат сплачує Ліцензіару ліцензійну винагороду у вигляді роялті в розмірі 5000/9000 грн. за квартал (три місяці) використання, у наступному порядку: шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Ліцензіара в сумі 5000,00/9000,00 грн щокварталу, але не пізніше 10-го числа місяця, слідуючого за звітним кварталом.

Отже, за твердженнями позивача, у випадку підписання договору та надання дозволу на використання у своїй господарській діяльності Відповідача відповідно до пункту 3.1 ліцензійного/ліцензійних договору/договорів починаючи з дати, коли позивач дізнався про незаконне використання у своїй господарській діяльності позначення для товарів та послуг «ОПТОВИЧОК» - 28.07.2023 року щокварталу але не пізніше 10-го числа місяця, слідуючого за звітним кварталом, ліцензіат сплачує Ліцензіару ліцензійну винагороду у вигляді роялті в розмірі 9000,00 грн.; розмір роялті визначається за період використання торговельної марки «ОПТОВИЧОК».

Так, в період з 28.07.2023 року розмір роялті складав 9000,00 грн. Як доказ зазначеного Позивач надає зразок таких договорів та підтвердження оплати (а.с.22-31).

За використання торгівельної марки «ОПТОВИЧОК» без правових підстав, Позивач нарахував відповідачу збитки (упущену вигоду) за період з 28.07.2023р. по 22.05.2024 в розмірі 30000 грн. 00 коп. Вартість використання у господарській діяльності торгової марки «ОПТОВИЧОК» складає 9000,00 грн. в квартал (п. 3.1. аналогічного договору - щокварталу але не пізніше 10-го числа місяця, слідуючого за звітним кварталом); розмір роялті визначається за період використання торговельної марки «ОПТОВИЧОК» шляхом сплати суми роялті за квартал - З липня 2023 року по вересень 2023 року (третій квартал) - 9000,00 грн.; З жовтня 2023 року по грудень 2023 року (четвертий квартал) - 9000,00 грн.; З січня 2024 року по березень 2024 року (перший квартал) - 9000,00 грн.; З квітня 2024 року по червень 2024 року (другий квартал) - 9000,00 грн. Але враховуючи, що третій квартал 2023 року та другий квартал 2024 року не повні, то сума роялті склала 3000,00 грн. (9000,00 + 9000,00 + 9000,00 + 3000,00 = 30000,00). Всього збитки (упущена вигода) становлять - 30000,00грн.

Відповідач проти позову заперечує, зазначає, що ставить під сумнів наданий до позовної заяви договір з ФОП Бутенко А.Д., оскільки, адреса ФОП Бутенко А.Д., яка зазначена в договорі не відповідає дійсності та не співпадає з відомостями з ЄДРПОУ. Також зазначає, що позивачем не наведено розмір доходів, що отриманий особою, яка порушила право, що має пряме відношення до розміру упущеної вигоди, яку хоче отримати позивач. Також, з наведених в позовній заяві доводів та доказів, неможливо встановити розмір упущеної вигоди з розумним ступенем достовірності, оскільки в позовній заяві не наведений розмір доходів, який отриманий відповідачем від використання торгової марки. Також зазначає, що договір, що укладений лише з однією особою, не свідчить про те, що розмір роялті в сумі 9000грн. є таким, що його має платити будь-хто.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 21 Закону "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачений судовий порядок для захисту прав на знак для товарів і послуг.

Частиною 1 статті 432 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу.

Способи захисту права інтелектуальної власності визначені у другій частині статті 432 ЦК України.

Відповідно до ст.495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 3-4 ст. 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" набуття права на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням торговельної марки та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення торговельної марки та переліком товарів і послуг.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Свідоцтво надає його власнику право використовувати торговельну марку та інші права, визначені цим Законом.

Згідно із ч. 4 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" використанням торговельної марки визнається: нанесення її на будь-який товар, для якого торговельну марку зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням торговельної марки з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування її під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої торговельну марку зареєстровано; застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Торговельна марка визнається використаною, якщо її застосовано у формі зареєстрованої торговельної марки, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованої торговельної марки лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності торговельної марки.

Згідно із ч. 5 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: позначення, тотожне із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; позначення, тотожне із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання це позначення і торговельну марку можна сплутати, зокрема, якщо може виникнути асоціація такого позначення з торговельною маркою; позначення, схоже із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення можна сплутати, зокрема, якщо може виникнути асоціація такого позначення з торговельною маркою; позначення, схоже із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання ці позначення можна сплутати, зокрема, якщо може виникнути асоціація такого позначення з торговельною маркою.

Згідно з частинами 8-9 статті 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання торговельної марки на підставі ліцензійного договору. Ліцензійний договір повинен містити, зокрема, інформацію про способи використання торговельної марки, територію та строк, на які дозволено її використання, та умову, що якість товарів і послуг, виготовлених чи наданих за ліцензійним договором, не буде нижчою якості товарів і послуг власника свідоцтва і він здійснюватиме контроль за виконанням цієї умови. Договір про передачу права власності на торговельну марку і ліцензійний договір вважаються дійсними, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані сторонами.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 20 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. Порушенням прав власника свідоцтва вважається також використання без його згоди в доменних іменах торговельних марок та позначень, вказаних у пункті 5 статті 16 цього Закону. На вимогу власника свідоцтва таке порушення повинно бути припинено, а порушник зобов`язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки. Власник свідоцтва може також вимагати усунення з товару, його упаковки незаконно використаної торговельної марки або позначення, схожого з нею настільки, що їх можна сплутати, або знищення виготовлених зображень торговельної марки або позначення, схожого з нею настільки, що їх можна сплутати.

Згідно з ч.2 ст.20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема шляхом: припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; відшкодування збитків; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до приписів чинного законодавства України об`єктами права інтелектуальної власності є твори науки, літератури та мистецтва, відкриття, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, раціоналізаторські пропозиції, знаки для товарів і послуг, результати науково-дослідних робіт та інші результати інтелектуальної праці.

Стаття 1 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачає що "знак - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб".

Частина 2 статті 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачає, що "об`єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень".

Згідно з ч.3 ст.426 ЦК України використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Отже, з огляду на вище викладене нормативно правове обґрунтування вбачається, що свідоцтво надає його власнику право використовувати Торговий знак (зареєстрований стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг) надавати його в користування, а також забороняти іншим особам використовувати без його згоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1107 ЦК України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Згідно з ч.1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У пункті 50 Постанови пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності від 17.10.2012 №12" роз`яснено, що відповідно до статей 16, 432 Цивільного кодексу України одним із способів захисту прав є стягнення збитків (матеріальної шкоди) за порушення прав на об`єкти права інтелектуальної власності, а також компенсації за порушення авторського права і суміжних прав.

Згідно з п. "г" ч. 1 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" суб`єкт авторського права і (або) суміжних прав вправі подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Частиною другою статті 20 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" також передбачено, що порушник зобов`язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Таким чином, у визначенні розміру збитків в частині упущеної вигоди господарським судам слід виходити з показників, які звичайно характеризують доходи суб`єкта авторського права та/або суміжних прав.

Такими показниками можуть бути: роздрібна ринкова ціна оригінального товару/ліцензійного примірника твору та об`єктів суміжних прав; плата за відповідні види використання творів та об`єктів суміжних прав, яка звичайно застосовується; інші подібні показники. При цьому, як правило, не слід зважати на систему знижок чи пільг, яка застосовується суб`єктом авторського права та/або суміжних прав у залежності від кількості придбаних примірників творів і об`єктів суміжних прав, ціни договору про розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності на твір та/або об`єкт суміжних прав, інших критеріїв.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 1109 ЦК України у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Оскільки позивач є власником на знак для послуг класу 35, на які зареєстровано знак - торгівельну марку ОПТОВИЧОК відповідно до свідоцтва України 129905 на знак для товарів і послуг та відповідно до свідоцтва на торговельну марку № 333013 від 17 травня 2023 року. Цей факт також підтверджується рішенням Державної служби інтелектуальної власності України від 02.12.2015 про опублікування в офіційному бюлетені Промислова власність та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості про передачу права власності на знак, відповідно до якого, право власності на знак для послуг класу 35, на які зареєстровано знак, свідоцтво України 129905 передається Кривичу Костянтину Володимировичу , останній має право заключати ліцензійні договори на використання його торгової марки з іншими суб`єктами господарювання та отримувати з кожного укладеного договору з таким суб`єктом господарювання дохід.

Таким чином, у випадку, якщо б права позивача не були порушені, за звичайних обставин він міг би реально одержати з кожного укладеного договору з таким суб`єктом господарювання 9000,00 грн доходу. На підтвердження тому позивач надав укладений договір у споріднених правовідносинах з іншим суб`єктом господарювання.

При цьому, позивач не надавав відповідачу у будь-якому віданні або користуванні якого знаходиться крамниця, дозволу на використання знаку для товарів та послуг - "Оптовичок".

Таким чином, в порушення вимог чинного законодавства, не уклавши відповідного ліцензійного договору з власником знаку, відповідач незаконно використовував його за місцем здійснення господарської діяльності.

За таких обставин, права позивача щодо виключного права використання Торгового знаку (зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг) - відповідачем порушені.

Позивачем надано до суду укладений між ФОП Кривич К.В. та ФОП Бутенко А.Д. ліцензійний договір №31/30/2021 від 12.07.2021 та №31/30/23 від 30.06.2023.

Відповідно до п. 1.1. Ліцензіар надає Ліцензіату на строк дії цього Договору і за винагороду - (згідно Податкового кодексу України п.14.1.225. роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інші аудіовізуальні твори, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау),- що сплачується Ліцензіатом, невиключну ліцензію на право використання (без передачі права продажу або здійснення відчуження Ліцензіатом) знака за свідоцтвами України №№ 129905, 159080 на знак для товарів і послуг «Оптовичок», та промислових зразків по патентам України № 19938 на промисловий зразок «Комплект рекламно-інформаційних вивісок» та № 22451 на промисловий зразок «Рекламно-інформаційна вивіска» на всій території України.

Відповідно до п.3.1. ліцензійних договорів №31/30/2021 від 12.07.2021 та №31/ЗО/23 від 30.06.2023, яким , за надане цим Договором право використання знака за свідоцтвом України №№129905, 159080 та промислових зразків по патентам України №№ 19938, 22451 Ліцензіат сплачує Ліцензіару ліцензійну винагороду у вигляді роялті в розмірі 5000/9000 грн. за квартал (три місяці) використання, у наступному порядку: шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Ліцензіара в сумі 5000,00/9 000,00 грн, 00коп. щокварталу, але не пізніше 10-го числа місяця, слідуючого за звітним кварталом.

Отже, ціна позову визначена позивачем, виходячи з ціни ліцензійного договору №31/ЗО/23 від 30.06.2023, укладеного між позивачем та ФОП Бутенко А.Д.

При цьому, факт сплати чи несплати винагороди ФОП Бутенко А.Д. позивачу не має суттєвого значення для даної справи. Однак, сплата такої винагороди відбулася, про що свідчать платіжні доручення, досліджені в судовому засіданні, які наявні в матеріалах справи, та засвідчені належним чином (а.с.26-31).

Вартість використання у господарській діяльності торгової марки «ОПТОВИЧОК» складає 9000,00 грн. в квартал (п. 3.1. аналогічного договору - щокварталу але не пізніше 10-го числа місяця, слідуючого за звітним кварталом); розмір роялті визначається за період використання торговельної марки «ОПТОВИЧОК» шляхом сплати суми роялті за квартал - З липня 2023 року по вересень 2023 року (третій квартал) - 9000,00 грн.; З жовтня 2023 року по грудень 2023 року (четвертий квартал) - 9000,00 грн.; З січня 2024 року по березень 2024 року (перший квартал) - 9000,00 грн.; З квітня 2024 року по червень 2024 року (другий квартал) - 9000,00 грн. Але враховуючи, що третій квартал 2023 року та другий квартал 2024 року не повні, то сума роялті склала 3000,00 грн. (9000,00 + 9000,00 + 9000,00 + 3000,00 = 30000,00). Всього збитки становлять - 30000,00 грн.

Отже, оскільки відповідач використовував торгівельну марку "Оптовичок" з 28.07.2023 року по 22.05.2024, і по день ухвалення у справі №922/1779/24 рішення - 23.07.2024 не припинив використання, що не заперечується відповідачем, вимога позивача щодо стягнення збитків у розмірі 30000,00 грн є законною та обґрунтованою.

Використання торгового знаку генерує дохід (або опосередкований - через збільшення продажів товару, або прямий - через надання платної ліцензії на використання третій особі).

Упущена вигода власника торгового знаку не може бути менше, ніж розмір роялті, який порушник мав би сплатити для отримання ліцензії на використання торгового знаку.

При цьому, відповідач не спростував розмір заявлених збитків позивачем, жодних доказів щодо зменшення розміру або отримання ним меншого розміру доходу, суду не надав.

Отже відповідач, використовуючи товарний знак без згоди власника - позивача, позбавив його права одержати дохід у вигляді ліцензійного платежу, який він міг би отримувати, якби його право надавати згоду на використання товарного знаку не було порушено.

Таким чином, у випадку, якщо б права позивача не були порушені, за звичайних обставин позивач міг би одержати від відповідача 30000,00 грн доходу, про що свідчать ліцензійний договір укладений у споріднених правовідносинах з іншим суб`єктом господарювання.

Щодо заперечень відповідача, що останній ставить під сумнів наданий до позовної заяви договір з ФОП Бутенко А.Д., оскільки, адреса ФОП Бутенко А.Д., яка зазначена в договорі, не відповідає дійсності та не співпадає з відомостями з ЄДРПОУ, а також відносно того, що платіжні інструкції не завірені банком, суд зазначає наступне.

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Відповідно до положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.

Статтею 76 ГПК України "Належність доказів" передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 91 ГПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Позивачем надані належним чином засвідчені копії всіх документів, доданих до позовної заяви (зокрема завірені копії ліцензійних договорів, платіжні інструкції).

Щодо адреси ФОП Бутенко, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.04.2016 року, в якій зазначено місце проживання фізичної особи підприємця Бутенко А.Д.: АДРЕСА_4 , яка співпадає з адресою, яка зазначена в договорах на момент їх укладання.

Крім того, на час прийняття рішення у справі №922/1779/24 судом зроблено витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ФОП Бутенко А.Д., та встановлено, що така Фізична особа-підприємець є зареєстрованою та діючою.

Зміна адреси ФОП Бутенко А.Д. в подальшому та неукладення додаткових угод до ліцензійних договорів щодо зміни адреси, не є предметом розгляду справи №922/1779/24.

Крім того, представник відповідача у відзиві та запереченнях не заперечував, що відповідачем використовується торгівельна марка "Оптовичок".

Судом при вирішенні спору надано оцінку всім доказам, які були надані сторонами під час розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року).

За ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ФОП Фабрис В.М. збитків у розмірі 30000,00 грн є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими вірогідними доказами та такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростованими належним чином у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак, позов підлягає повному задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір.

З урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору при поданні позову до суду, судові витрати стягуються з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 13, 20, 73, 74, 76-80, 86, 129, 236-238, 240, 247, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Фабриса Владислава Миколайовича (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Кривич Костянтина Володимировича (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) збитки (упущену вигоду) у розмірі 30000,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Фабриса Владислава Миколайовича (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Державного бюджету України 2422,40 грн судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "29" липня 2024 р.

Суддя К.В. Аріт