ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2024 р. Справа№ 925/297/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.05.2024

у справі №925/297/24 (суддя - Гладун А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" прo стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №210519-1/ФЛ-Ю-А від 19.05.2021 у розмірі 180642,84 грн, з яких: 77382,63 грн - прострочена заборгованість за лізинговими платежами, 27581,16 грн - пеня, 27581,16 грн - 24% річних, 1679,25 грн - інфляційні втрати та 46418,64 грн - штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати лізингових платежів за договором.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06.03.2024 відкрито провадження у справі №925/297/24 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 01.05.2024 (повне рішення складено 10.05.2024) у справі №925/297/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" на користь позивача 41170,82 грн заборгованості, 11067,35 грн пені, 11067,35 грн 24% річних та 1679,25 грн інфляційних втрат, у решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 118,46 грн, а також зменшити розмір пені та розмір % річних на 50% до 5533,67 грн.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги апелянт відмічає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги заяву позивача про уточнення позовних вимог від 04.04.2024, згідно якої останній, зокрема, просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 1560,79 грн (згідно позовної заяви 1679,25 грн), в результаті чого помилково задоволено позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 1679,25 грн.

Також відповідач звертає увагу суду, що умовами договору передбачено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань лізингоотримувачем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України.

Насамкінець скаржник просить суд зменшити розмір пені та процентів за неправомірне користування грошовими коштами на 50%.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2024 справу №925/297/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №925/297/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), а також встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

26.06.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач заперечує проти доводів скарги відповідача, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Зокрема, позивач зауважує, що умовами договору (п. 2.7) передбачено обов`язок лізингоодержувача, в разі прострочення сплати лізингових платежів, на підставі ст. 625 ЦК України сплачувати проценти річних, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а тому є хибними твердження відповідача про подвійне стягнення пені за договором.

Крім того позивач вказує на відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки відповідач користувався майном позивача і виключно через порушення умов договору договір було припинено та зобов`язано відповідача повернути предмет лізингу.

За змістом ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 19.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №210519-1/ФП-10-А, предметом лізингу якого є автомобіль TOYOTA CAMRY Hybrid з детальним описом згідно з додатком "Специфікація", вартістю 1160466,00 грн з ПДВ, із строком лізингу 35 місяців. Строк передачі предмету лізингу з 31.05.2021 з урахуванням додатку "Загальні умови".

Згідно п. 1.1 договору лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в додатку "Специфікація", а лізингоодержувач зобов?язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умов цього договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або законодавством).

Лізингоодержувач сплачує лізингові платежі відповідно до п. 2.1.7, згідно яким число сплати - це число сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається згідно п. 2.1.7.1 загальних умов договору.

Відповідно до п. 2.1.7.1 договору числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання акту. (Наприклад: дата підписання сторонами акту - 25 липня 2017 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 14 серпня 2017 року. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 14 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується у останній робочий день відповідного календарного місяця.

Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню (п. 2.4 договору).

В п. 2.7 договору визначено, що у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст. 625 ЦК України лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати проценти річних в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, протягом усього періоду існування простроченої заборгованості. Сторони домовилися, що такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий в лізинг предмет лізингу, у зв`язку з цим розмір винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий в лізинг предмет лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів.

Згідно з п. 2.11 договору, лізингоодержувач здійснює погашення заборгованості перед лізингодавцем у такому порядку: компенсація (відшкодування) лізингодавцю або іншим особам сум штрафів, накладених протягом усього строку лізингу уповноваженими державними органами за порушення Правил дорожнього руху та/або інших норм чинного законодавства, пов`язаних з експлуатацією/використанням/паркуванням/зберіганням та іншим предмету лізингу (в т.ч. кожної з його одиниць) в т.ч. зафіксованих у автоматичному режимі, а також в режимі фото-відео фіксації; сплата нарахованих штрафних санкцій за порушення лізингоодержувачем обов`язків за даним договором, а також процентів річних та інфляційних витрат, нарахованих на прострочену заборгованість; сплата комісії за адміністрування простроченої заборгованості; сплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди; сплата суми поточної заборгованості з нарахованої винагороди; сплата простроченої заборгованості з відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплата поточної заборгованості з відшкодування частини вартості предмета лізингу.

Сторони домовились, що погашення заборгованості кожної черги відповідно до вищенаведеного порядку в межах кожної черги відбувається за принципом першочергового погашення заборгованості що утворилася раніше. В разі перерахування лізингоодержувачем платежів за цим договором (як чергових лізингових платежів, так і комісій, штрафних санкцій і простроченої заборгованості) з порушенням вищевказаної черговості, лізингодавець має право самостійно (та не залежно від призначення платежу, вказаного платником у платіжному документі) перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти, у відповідності з черговістю, викладеною в цьому пункті, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це підписуючи цей договір. Сторони також погодили, що лізингодавець може самостійно в односторонньому порядку (в тому числі, після одержання коштів), не залежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі): змінити порядок черговості погашення заборгованості як в межах вищенаведеного порядку, так і в межах кожної із встановлених черг; та/або зарахувати кошти в погашення заборгованості за іншим договором, укладеним з лізингоодержувачем (про що лізингодавець повідомляє лізингоодержувача у зручний для лізингодавця спосіб).

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 загальних умов договору, лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) письмово інформувати лізингодавця про стан та адресу базування предмета лізингу шляхом направлення лізингодавцю звіту у формі встановленою додатком "Довідка" до договору.

За порушення умов пунктів 2.15, 2,16, 3.6, 4.1.2, 4.1.7, 4.8, 5.2, 10.2 загальних умов лізингоодержувач сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1 (один) відсоток остаточної загальної вартості предмета лізингу, за кожен та будь-який випадок із зазначених порушень. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості предмета лізингу) протягом строку дії договору, та для зручності сторін визначається як 1 (один) відсоток від розміру остаточної загальної вартості предмета лізингу (пп. 7.1.3 договору).

Відповідно до пп. 2.1.5 договору, остаточна загальна вартість предмета лізингу - вартість предмета лізингу, вказана в акті або в останньому по даті акті коригування вартості предмета лізингу, направленому лізингодавцем лізингоодержувачу.

На виконання умов договору 26.05.2021 між сторонами підписано акт прийому-передачі предмета лізингу в користування, згідно з п. 1 якого лізингодавець передав предмет лізингу, а саме: новий загальний легковий седан TOYOTA, моделі CAMRY Hybrid, 2021 року випуску, номер кузова (шасі, рами, заводський) НОМЕР_1 , а лізингоодержувач прийняв вищевказаний предмет лізингу в користування (фінансовий лізинг). Вартість предмета лізингу, згідно із п. 4 акту, становить 1160466,00 грн.

Лізингоодержувач у порушення умов договору, зобов`язання щодо сплати щомісячних лізингових платежів виконував не в повному обсязі, з огляду на що в період з 16.03.2023 по 16.06.2023 у нього утворилась заборгованість у розмірі 77382,63 грн.

16.06.2023 позивач надіслав відповідачу вимогу №1717 про сплату штрафу в розмірі 46418,64 грн за неподання звітності за чотири квартали про стан та адресу базування предмету лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленого у додатку "Довідка" до договору. Крім того повідомив, що у разі часткової сплати лізингових платежів та прострочення сплати більше ніж 30 днів з дня настання строку платежу, позивач вправі вилучити предмет лізингу без повернення раніше сплачених платежів.

17.07.2023 лізингодавцем було вилучено у лізингоодержувача предмет лізингу на підставі п. 6.6.1 договору, що підтверджується актом прийому-передачі предмета лізингу за договором.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання щодо сплати періодичних лізингових платежів за договором лізингу належним чином не виконав у зв`язку із чим за період з 16.03.2023 по 16.06.2023 у нього утворилась заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 77382,63 грн. Крім того за несвоєчасне виконання зобов`язань позивачем заявлено до стягнення з відповідача:

- 27581,16 грн пені на підставі пп. 7.1.1 договору за період з 16.03.2023 по 04.03.2024;

- 27581,16 грн % річних у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на підставі п. 2.7 договору за період з 16.03.2023 по 04.03.2024;

- 1679,25 грн інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за період з 16.03.2023 по 04.03.2024;

- 46418,64 грн штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна на підставі пп. 7.1.3 договору за чотири квартали, зокрема 2, 3, 4 квартали 2022 року та 1 квартал 2023 року.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач стверджував, що при нарахуванні заборгованості за договором позивачем не враховано оплат проведених в квітні-червні 2023 року, в підтвердження чого надав листування сторін, акт звірки, рахунки-фактури, банківські виписки по особових рахунках (в яких відображено операції по оплаті за спірним договором).

Також відповідачем надано контррозрахунок нарахувань, згідно якого до стягнення з відповідача підлягає 41170,82 грн з відшкодування частини вартості майна, 11067,35 грн пені, 11067,35 грн % річних та 1679,25 грн інфляційних втрат.

За результатами розгляду спору місцевим господарським судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, а саме зобов`язання зі сплати лізингових платежів виконав частково. А тому, враховуючи здійснені відповідачем оплати лізингових платежів, часткове визнання позовних вимог відповідачем, в силу положень ч. 1 ст. 75 ГПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення 41170,82 грн з відшкодування частини вартості майна, 11067,35 грн пені, 11067,35 грн % річних та 1679,25 грн інфляційних втрат. Водночас, суд врахувавши обставини передання предмету лізингу лізингодавцю, а також те, що з моменту передання предмету лізингу відповідачу в період з 26.05.2021 до 16.06.2023 у позивача не було претензій до відповідача щодо неподання звітності та сплати штрафу за її неподання, відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 46418,64 грн.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 1679,25 грн, 11067,35 грн пені та 11067,35 грн % річних, в іншій частині судове рішення не оскаржується. Таким чином, беручи до уваги положення ст. ст. 18, 269 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги (в частині стягнення пені, % річних та інфляційних втрат).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.

У ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2).

За змістом положень ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Господарським судом Черкаської області встановлено та не заперечується відповідачем, що відповідач свого обов`язку зі своєчасної оплати лізингових платежів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань, що є підставою для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 2.7 договору сторони передбачили, що у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі статті 625 ЦК України лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати проценти річних, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Згідно пп. 7.1.1 договору, за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів передбачених договором та/або чинним законодавством України лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочки, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочки, та відшкодовує всі збитки, завдані цим лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування даної пені за прострочення сплати платежів, передбачених договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

З огляду на ці умови договору позивач нарахував відповідачу пеню за порушення обов`язку зі своєчасної оплати лізингових платежів у розмірі 27581,16 грн та на підставі ст. 625 ЦК України проценти річних у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 27581,16 грн за період з 16.03.2023 по 04.03.2024 (з урахуванням суми боргу по кожному періоду).

Враховуючи, що під час розгляду цієї справи, судом встановлено обставини прострочення відповідачем сплати лізингових платежів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати лізингових платежів.

Згідно наданого позивачем розрахунку, за порушення обов`язку зі своєчасної оплати лізингових платежів відповідачу нараховано пеню в сумі 27581,16 грн за період з 16.03.2023 по 04.03.2024 (по кожному періоду сплати лізингових платежів).

Водночас, як було встановлено судом та не заперечується сторонами, вказані розрахунки здійснені позивачем без врахування проведених відповідачем оплат в квітні-червні 2023 року (13.04.2023 - 35000,00 грн, 19.05.2023 - 34000,00 грн, 21.06.2023 - 40000,00 грн).

Здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку пені, з урахуванням проведених відповідачем оплат та наданого контррозрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими лише в розмірі 11067,35 грн, оскільки при здійсненні нарахувань позивачем не було враховано оплат відповідача, що в свою чергу стало наслідком безпідставного збільшення відповідних нарахувань.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача, на підставі ст. 625 ЦК України, процентів річних у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, колегія суддів вважає слушними доводи скаржника про відсутність підстав для їх стягнення, враховуючи наступне.

Так, в п. 2.7 договору сторони встановили проценти річних, які нараховуються в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення.

Тобто за своєю правовою природою такі проценти підпадають під визначення неустойки, а саме пені, згідно з ст. 549 ЦК України, частина третя якої встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов`язання й до того дня, доки зобов`язання не буде виконано.

Водночас, в пп. 7.1.1 договору сторони вже передбачили такий вид відповідальності як пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Таким чином, як слушно зазначено скаржником, умовами договору лізингу передбачено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання лізингоодержувачем, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

В даному випадку колегією суддів враховується правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №922/3578/18, згідно з яким суд зазначає, що системний аналіз ч. 2 ст. 536, ч. 2 ст. 625 та ст. 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення 3% річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

За наведеного суд першої інстанції, в порушення норм матеріального права, дійшов хибного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача % річних у розмірі 11067,35 грн, позаяк одночасне стягнення пені та % річних, які нараховуються в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, є подвійним стягнення пені, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України. Відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення % річних слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 1679,25 грн, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, позивачем заявлено до стягнення 1679,25 грн інфляційних втрат, які нараховані за період з 16.03.2023 по 04.03.2024 виходячи із суми заборгованості по кожному періоду сплати лізингових платежів.

Суд першої інстанції здійснивши перевірку правильності розрахунку позивача встановив, що такий розрахунок є арифметично вірним та відповідає методиці нарахувань інфляційних втрат, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 1679,25 грн задоволено повністю.

Разом з тим, на переконання скаржника, судом безпідставно стягнуто з відповідача 118,46 грн інфляційних втрат не врахувавши при цьому заяву позивача про уточнення позовних вимог від 04.04.2024, згідно якої останній просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 1560,79 грн.

Північний апеляційний господарський суд відмічає, що в силу приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З матеріалів справи слідує, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06.03.2024 відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи на 02.04.2024.

02.04.2024 у розгляді справи №925/297/24 оголошено перерву до 15.04.2024.

04.04.2024 позивачем подано до суду заяву якою уточнено розрахунок заборгованості та штрафних санкцій. В даній заяві позивачем було зменшено розмір нарахувань, зокрема, інфляційних втрат до 1560,79 грн (у позові заявлено до стягнення 1679,25 грн).

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки заяву про зменшення розміру позовних вимог позивач подав 04.04.2024, тобто після початку першого судового засідання, відтак з порушенням встановленого ст. 46 ГПК України строку, місцевий господарський суд правомірно залишив дану заяви без розгляду та здійснив розгляд справи з урахуванням вимог наведених у позові.

Поряд з цим колегія суддів звертає увагу скаржника, що згідно контррозрахунку відповідача поданого до суду першої інстанції та наведеного в апеляційній скарзі, визнаний відповідачем розмір інфляційних втрат становить 1757,60 грн.

Враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України), тоді як відповідач не заперечував проти існування заборгованості за договором та навів власні розрахунки інфляційних втрат, розмір яких є більшим ніж заявлено позивачем, а отже погодився з нарахуваннями позивача які є арифметично вірними, є обґрунтованим рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача 1679,25 грн інфляційних втрат.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Зі змісту зазначених норм убачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Застосовуючи свої дискреційні повноваження, суд уважає за необхідне зазначити, що за ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором штрафу, пені, річних відсотків, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

В питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути однакових умов, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

При цьому суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення таких санкцій. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи.

Таким чином, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано будь-яких доказів у підтвердження обставин, які би слугували підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

При цьому, судом враховується те, що і позивач, і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Наведені відповідачем аргументи про понесені збитки в результаті сплати значної частини коштів за договором лізингу та повернення предмету лізингу не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення умов договору, оскільки відповідач користувався майном позивача та виключно через порушення умов договору лізингоодержувачем договір було припинено та зобов`язано повернути предмет лізингу.

Крім того судом враховується, що заявлений до стягнення позивачем та задоволений судом розмір штрафних санкцій (пеня у розмірі 11067,35 грн) не є значним чи завищеним у порівнянні із сумою основної заборгованості.

Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність доказів у підтвердження винятковості обставин, які би могли стати підставою для зменшення нарахованих штрафних санкцій, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача та, відповідно, зменшення штрафних санкцій, присуджених до стягнення.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

За приписами статей 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги, що місцевий господарський суд неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи (умови договору щодо можливості подвійного нарахування пені), в порушення норм матеріального права, дійшов хибного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача % річних у розмірі 11067,35 грн, чим допустив подвійне стягнення пені, рішення Господарського суду Черкаської області від 01.05.2024 у справі №925/297/24 підлягає скасуванню в частині стягнення % річних в розмірі 11067,35 грн з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За вказаних обставин апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи часткове скасування оскаржуваного судового рішення, у відповідності до ч. 14 ст. 129 ГПК України, суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог (у розмірі 53917,42 грн), з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 903,86 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених позовних вимог становить 29,85%).

Також зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1944,70 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених апеляційних вимог становить 53,52%).

Частиною 11 статті 129 ГПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи положення ч. 11 ст. 129 ГПК України, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1040,84 грн (1944,70 грн - 903,86 грн).

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1 Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 01.05.2024 у справі №925/297/24 скасувати в частині стягнення 11067,35 грн % річних та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 13/2 (літера Б), ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрітрейд Україна" (19130, Черкаська область, Уманський район, с. Коритня, вул. Центральна, буд. 1, оф. 209, ) 1040,84 грн (одна тисяча сорок гривень вісімдесят чотири копійки) судового збору.

4. Видачу наказів доручити Господарському суду Черкаської області.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов