РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.07.2024Справа № 910/2379/22 (359/9062/21)

Господарський суд міста Києва у складі судді Стасюка С.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко М.О., розглянувши матеріали справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін

за позовом ОСОБА_1

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_5

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - керуючий реалізацією майна боржника арбітражний керуючий Ушач Ю.В.

про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння

в межах справи № 910/2379/22

про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/2379/22 про неплатоспроможність ОСОБА_3 .

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 звернулись до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , яким просили суд: 1) визнати недійсним договір дарування укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який посвідчено 06 вересня 2008 року приватним нотаріусом Черних Н.В., номер у реєстрі 1605, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0024 площею 0,1864 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, Гірської сільської ради; 2) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 679699 від 24 грудня 2008 року виданого на ім`я ОСОБА_3 ; 3) визнати за позивачами право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку; 4) витребувати у ОСОБА_3 на користь позивачів земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0024.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2022, закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння; зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області повернути ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 4890 (чотири тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 67 (шістдесят сім) копійок відповідно до заявок на переказ готівки за № 0.0. та № 0.0. від 16 вересня 2021 року та за № 0.0..1 від 16 листопада 2021 року.

Матеріали цивільної справи за № 359/9062/21 (провадження № 2/359/764/2022) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння направлено до Господарського суду м. Києва для розгляду по суті в межах господарської справи за № 910/2379/22.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, вказану позовну заяву передано для розгляду судді Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без руху; зобов`язано ОСОБА_2 протягом семи робочих днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 8 013, 33 грн.

20.06.2023 на виконання вимог ухвали від 16.05.2023 ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 8 013,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2024 матеріали справи № 910/2379/22 (359/9062/21) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння передано для розгляду в межах справи № 910/2379/22 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, матеріали судової справи № 910/2379/22 (359/9062/21) передано на розгляд раніше визначеному складу суду - судді Стасюку С.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння до розгляду в межах справи № 910/2379/22 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 та відкрити провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 23.05.2024.

23.05.2024 до Господарського суду міста Києва надійшли пояснення ОСОБА_4 щодо позовної заяви. У поданих поясненнях зазначено, що діюче на час виникнення спірних правовідносин законодавство прямо передбачало, що право власності на земельну ділянку у разі відчуження житлового будинку, який на ній розташований, переходить до нового власника не у розмірі, який належав попередньому власнику домоволодіння, а лише в тій частині, яка зайнята самим будинком та частині, необхідній для його обслуговування. Позивачами не доведено факту виникнення у них права власності на належну боржнику земельну ділянку, оскільки вони не надали належних і допустимих доказів того, що ця земельна ділянка входить до складу земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку позивачів.

23.05.2024 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив арбітражного керуючого Ушача Юрія Володимировича на позовну заяву. У поданому відзиві зазначено, що наявність Договору дарування житлового будинку від 29.07.2006 без факту реєстрації права власності на земельну ділянку не було абсолютним доказом набуття права власності позивачами на всю земельну ділянку та/або на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком або яка є необхідною для його обслуговування. Крім того, у відзиві зазначено, що позивачі звернулися з даним позовом після спливу строків позовної давності.

Судове засідання 23.05.2024 відкладено на 13.06.2024.

10.06.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_4 про вступ у сплаву в якості третьої особи.

10.06.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_5 про вступ у сплаву в якості третьої особи.

13.06.2024 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання керуючого реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Ушача Ю.В., в якому останній просить суд залучити його до участі у справі, а також застосувати по вимог позивача строки позовної давності.

13.06.2024 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання керуючого реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Ушача Ю.В. про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, у судовому засіданні оголошено перерву до 11.07.2024.

24.06.2024 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення по справі. У поданих поясненнях зазначено, що згідно інформаційної довідки № 383762986 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:012:0024 належить ОСОБА_8 . Оскільки позивачі не є власниками нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, то у позивачів відсутнє порушене право, яке вони просять захистити в судовому порядку. Представник ОСОБА_4 просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин та відмовити у задоволенні позовних вимог.

08.07.2024 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення. У поданих поясненнях зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:012:0024 площею 0,0932 га та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 86,3 кв.м., який був отриманий позивачами у спадок від ОСОБА_7 були відчужені позивачами 02.10.2021 за договорами купівлі-продажу ОСОБА_8 . Укладаючи договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 02.10.2021 сторони визначили, що до ОСОБА_8 (покупця) перейшло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0024 площею 0,0932 га, на якій розташований житловий будинок та відповідно площа земельної ділянки в розмірі 0,0932 га є достатньою для обслуговування цього будинку. Після продажу будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0024 площею 0,0932 га позивачі фактично втратили зв`язок із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:012:077 площею 0,0932 га. Представник ОСОБА_5 зазначив про сплив строку позовної давності та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2024 задоволено клопотання керуючого реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Ушача Ю.В. про залучення до участі у справі. Залучено керуючого реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Ушача Ю.В. до участі у справі № 910/2379/22 (359/9062/21) в межах розгляду справи № 910/2379/22 про неплатоспроможність ОСОБА_3 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

У судовому засіданні представник 11.07.2024 позивачів підтримав позовні вимоги та провив суд про їх задоволення.

Відповідач зазначив, що визнає позов.

Представник ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 11.07.2024 дослідивши її матеріали та заслухавши пояснення присутніх в засіданні представників, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2006 між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (обдаровувані) укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченком А.П., зареєстрованим в реєстрі за № 2905 (далі - Договір дарування-1). Право приватної власності зареєстровано 27.08.2008.

Відповідно до п. 1. Договору дарування-1 дарувальник передає обдаровуваним безоплатно у власність житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами (дарунок) за номером АДРЕСА_1 .

На приватизованій земельній ділянці розміром 0,1864 гектара розташований житловий будинок, зазначеній в інвентарній справі літерою «А-І», житловою площею розміром 50,5 кв.м., загальною площею 86,3 кв.м; господарчі та побутові будівлі і споруди: гараж, сарай, погріб - «Б», «В», «Е», вбиральня - «Г», навіс - «Д», колодязь - «К», каналізаційна яма - «Л», огорожа - «N1-3».

Згідно з п. 2. Договору дарування-1 вказаний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який відчужується, належить «дарувальнику» ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_9 , секретарем виконавчого комітету Гірської сільської ради, Бориспільського району, Київської області 22 березня 1980 року за номером 10537671 про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бориспільським РБТІ Київської області в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 14639267, номер запису 718 в книзі 3.

06.09.2008 між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Черних Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1605 (далі - Договір дарування-2).

Відповідно до п. 1. Договору дарування-2 дарувальник подарувала обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв в дар земельну ділянку розміром 0,0932 га від загальної площі земельної ділянки 0,1864 га, розташовану за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Гора Гірської сільської ради, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, належну дарувальнику на праві приватної власності.

Згідно з п. 2 Договору дарування-2 земельна ділянка загальною площею 0,1864 га належить дарувальнику відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 078512, виданого 24.09.2004 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Гірської сільської ради від 27 листопада 1997 року, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 51. Кадастровий № :01:012:0024.

На підставі Договору дарування-2 ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 679699 від 24.12.2008 на половину земельної ділянки, кадастровий номер :01:012:0024, що отримала новий кадастровий номер :01:012:077 площею 0,0932 га.

За твердженнями позивачів, земельна ділянка кадастровий номер :01:012:0024, площею 0,1864 га, як єдине ціле є присадибною земельною ділянкою, призначеною для обслуговування розташованого на ній домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Позивачі зазначають, що земельна ділянка, кадастровий номер :01:012:0024, площею 0,1864 га перейшла у спільну сумісну власність позивачів одночасно з домоволодінням на підставі Договору дарування від 29.07.2006, проте позивачі не володіють жодним документом, у якому було б зафіксовано перехід до них права власності на землю, що унеможливлює реєстрацію прав на землю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому існує потреба у визнанні права власності позивачів на спірну земельну ділянку за рішенням суду.

Частина земельної ділянки, кадастровий номер :01:012:0024, площею 0,0932 га, що була передана відповідачу ОСОБА_7 за Договором дарування від 06.09.2008 та після дарування отримала новий кадастровий номер :01:012:0077, підлягає витребуванню у нього на користь позивачів.

Звертаючись з даним позовом до суду позивачами заявлено вимоги про:

1)визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 06.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Черних Н.В. номер у реєстрі нотаріальних дій - 1605, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ;

2)визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ №679699 від 24.12.2008, виданий ОСОБА_3 ;

3)визнання за позивачами право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0932 га у селі Гора Бориспільського району Київської області; кадастровий номер :01:012:0077;

4)витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 земельну ділянку розміром 0,0932 у селі Гора Бориспільського району Київської області; кадастровий номер :01:012:0077.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1. ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №923/364/19 та від 16.06.2020 у справі №904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

За змістом ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного королівства" суд зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справ № 910/15567/17).

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно існують, порушуються, оспорюються чи не визнаються, потребують захисту та можуть бути відновлені шляхом задоволення заявленого позову.

Як встановлено судом, 02.10.2021 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_8 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 9017.

Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.10.2021 № 9017 продавці передають, а покупець приймає у власність належний продавцям на праві власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок загальною площею 86,3 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м. та відповідні господарські будівлі та споруди: гараж, сарай, погріб - «Б», «В», «Е», вбиральня - «Г», навіс - «Д», колодязь - «К», каналізаційна яма - «Л», огорожа «№1-3). Житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0932 га, кадастровий номер :01:012:0024, за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, право власності на який, у зв`язку з укладанням цього договору, переходить до покупця без зміни її цільового призначення та яка відчужується разом з житловим будинком.

02.10.2021 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_8 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 9021.

Відповідно до п. 1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2021 № 9021 продавці передають у власність покупцю належну їм на праві власності земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, а покупець приймає земельну ділянку і сплачує за неї обумовлену грошову суму, на умовах, викладених в цьому договорі.

Згідно з п. 2 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2021 № 9021 земельна ділянка має площу 0,0932 га. Цільове призначення земельної ділянки - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На земельній ділянці розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який відчужується разом з земельною ділянкою.

Відповідно до наявної у матеріалах справи інформаційної довідки № 383762986 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:012:0024 належить ОСОБА_8 .

Таким чином, станом на день вирішення спору по суті позивачі не є власниками житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0024, тому у суду відсутні підстави вважати, що права позивачів є порушеними.

Щодо заявлених клопотань про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом не встановлено наявності порушеного права позивачів, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позивачами не доведено наявності порушених прав, тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивачів.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , керуючого реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Ушача Ю.В. про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування і державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

2. Судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 25.07.2024.

Суддя Сергій СТАСЮК