УХВАЛА

26 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 927/860/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючої), Бенедисюка І. М., Ємця А. А,

розглянувши матеріали касаційної скарги Державної митної служби України в особі Чернігівської митниці, як її відокремленого підрозділу (далі - Митниця, скаржник)

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.11.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

до Державної митної служби України в особі Чернігівської митниці, як її відокремленого підрозділу

про стягнення 139 761, 49 грн,

ВСТАНОВИВ:

Митниця 15.04.2024 через «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить, зокрема, змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.11.2023 в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків річних та інфляційних втрат та скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 у справі за позовною заявою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (далі - ДП «Укрінтеренерго») до Митниці про стягнення заборгованості за поставлену електричну енергію, пені, індексу інфляції та 15% річних. Крім того, у прохальній частині касаційної скарги просить розгляд касаційної скарги призначити за участю представника Митниці та до розгляду касаційної скарги зупинити виконання рішення оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 927/860/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючої, Бенедисюка І. М., Ємця А. А.

З матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ДП «Укрінтеренерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з Митниці 139 761,49 грн, з яких: 53 898, 21 грн заборгованості за спожиту електроенергію, 46 344, 79 грн інфляційних втрат, 974, 60 грн пені, 38 543, 89 грн 15% річних.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.11.2023 у справі №927/860/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної митної служби України в особі Чернігівської митниці, як її відокремленого підрозділу на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» 53 898, 21 грн заборгованості за спожиту електроенергію, 26 050, 78 грн інфляційних втрат, 487, 30 грн пені, 5 313, 42 грн 3% річних, 2 684, 00 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Зі змісту судового рішення вбачається, що судами встановлено, що позивач здійснював постачання електричної енергії на об`єкти митниці у грудні 2021 року як постачальник «останньої надії», сам відповідач частково оплатив вартість отриманої ним у період грудень 2021 - лютий 2022 електричної енергії, чим сам визнав існування відповідних відносин. Враховано те, що заперечуючи стосовно стягнення пені, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на умови Комерційної пропозиції № 5 від 08.10.2021, укладеної між сторонами. Відповідачем не спростовано належними доказами позицію позивача. На підставі викладеного вище, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 53 898, 21 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Здійснивши перерахунок розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення пеню за період прострочки оплати з 22 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 974, 60 грн. Враховуючи наявні у справі матеріали, наведені доводи сторін, а також той факт, що у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків чи настання для нього інших негативних наслідків, враховуючи часткове виконання відповідачем на момент прийняття рішення у даній справі зобов`язань зі сплати основного боргу та поведінку кожної із сторін, а також враховуючи військову агресію російської федерації проти України, місцевий суд вважав за можливе зменшити розмір пені на 50% до 487, 30 грн та дійшов висновку зменшити розмір відсотків річних до 3%, у зв`язку з невідповідністю принципу справедливості, розумності та пропорційності під час нарахування позивачем 15% річних. Через активну фазу військової агресії російської федерації у період з 24.02.2022 по 03.04.2022 на території Чернігівської області, коли фактично робота всіх підприємств, установ і організацій була паралізована, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача відсотків річних за період з 24.02.2022 по 03.04.2022. Здійснивши перерахунок 3% річних, виходячи з періодів прострочення оплати зазначених позивачем в уточненому розрахунку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення відсотків річних у розмірі 5 313, 42 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 26 050, 78 грн. Суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача відсотків річних та інфляційних втрат за період з 27.05.2022 по 24.07.2022 на суму боргу 387 327, 70 грн, оскільки матеріали справи не містять та позивачем не заявлено про існування за боржником заборгованості у розмірі 387 327, 70 грн, або прострочення оплати вказаної суми.

Зі змісту постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції виходив з того, що доказів повної оплати за спожиту електричну енергію відповідачем не надано, отже, матеріалами справи підтверджено, що заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту електричну енергію за період грудень 2021 - лютий 2022 станом на дату подання цього позову становить 53 898, 21 грн (з урахуванням ПДВ). В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем зазначеної заборгованості, у зв`язку із чим, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 53 898, 21 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Перевіривши розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати за договором, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що сума пені у розмірі 974, 60 грн за період прострочення оплати з 22.01.2022 до 23.02.2022, є правильною. Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що враховуючи наявні у справі матеріали, наведені доводи сторін, а також той факт, що у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків чи настання для нього інших негативних наслідків, враховуючи часткове виконання відповідачем на момент прийняття рішення у даній справі зобов`язань зі сплати основного боргу та поведінку кожної із сторін під час виконання умов договору, а також враховуючи військову агресію рф проти України, суд вважає за можливе зменшити розмір пені на 50% до 487, 30 грн. Перевіривши уточнений розрахунок 15% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що суми інфляційних втрат та 15% річних у розмірі 45 276, 06 грн та 38 543, 90 грн, відповідно, є арифметично правильними. Враховуючи принцип справедливості, розумності та пропорційності під час нарахування позивачем 15% річних, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення відсотків річних з 15% до 3%. Також, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що через активну фазу військової агресії рф у період з 24.02.2022 до 03.04.2022 на території Чернігівської області, фактично робота всіх підприємств, установ і організацій була паралізована, тому підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань за період з 24.02.2022 до 03.04.2022, відсутні. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про те, що як вже зазначалось, відповідно до коригованого акту за лютий 2022, вбачається, що обсяг коригування склав суму у розмірі 235 162, 70 грн, тобто, враховуючи обсяг коригування, відповідно до акта № 023276 від 28.02.2022, обсяг поставленої електроенергії у лютому 2022 склав суму у розмірі 387 327, 70 грн, а тому, висновок господарського суду про відсутність доказів наявності заборгованості у розмірі 387 327, 70 грн не відповідає наявним матеріалам справи. Крім того, заборгованість на суму у розмірі 387 327, 70 грн була сплачена відповідачем впродовж 2022, що підтверджується наявними матеріалами справи. Відмова у стягненні інфляційних втрат та відсотків річних за період з 27.05.2022 по 24.07.2022 на суму боргу 387 327, 70 грн не оскаржувалась. Заперечуючи проти розміру стягнутих сум пені, % річних та інфляційних, Митницею не надано обґрунтованого конттрозрахунку зазначених нарахувань та не спростовано правильність розрахунку позивача, наявного у матеріалах справи. Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів дотримання порядку повідомлення позивача про виникнення форс-мажору.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги Митниці в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 684 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 927/860/23 є стягнення з Митниці 139 761, 49 грн, з яких: 53 898, 21 грн заборгованості за спожиту електроенергію, 46 344, 79 грн інфляційних втрат, 974, 60 грн пені, 38 543, 89 грн 15% річних, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2 684, 00 грн = 268 400, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Митниця у поданій касаційній скарзі з посиланням на частину другу статті 287 ГПК України, зазначає, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та вказує, що при розгляді даної справи та винесенні рішення (в частині) судом першої інстанції та винесенні постанови судом апеляційної інстанції не враховані норми статей 23, 48, 57 Бюджетного кодексу України, статті 631 Цивільного кодексу України, а тому суди дійшли до помилкових висновків щодо періодів, які повинні включатися до розрахунку % річних та інфляційних, без врахування аргументів митниці, викладених у відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях та апеляційній скарзі щодо розрахунку Позивачем індексу інфляції та % річних без урахування Договору № 13-22 про постачання електричної енергії у 2022 році.

Водночас у поданій касаційній скарзі скаржник не зазначив обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, які передбачають випадки як виключення із загального правила, з огляду на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Скаржником у касаційній скарзі не наведено жодних аргументів та доводів, які б відповідали вказаним вище критеріям, та не наведено жодних доказів якісного і кількісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Верховний Суд вказує, що скаржником у касаційній скарзі не наведено випадків щодо оскарження рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду у справі № 927/860/23.

Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Касаційна скарга Митниці не містить обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для скаржника, а зводиться лише до незгоди із оскаржуваними судовими рішеннями попередніх судових інстанцій.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Наведені доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанції та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів у справі, а також встановлення інших обставин у справі, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, касаційна скарга Митниці у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дає підстав для висновку про те, що вона (касаційна скарга) стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі мав розуміти, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності / відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України мав бути прередбачувальним, втім скаржник у касаційній скарзі не навів наявності жодних виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже випадків, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Митниці на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 у справі № 927/860/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відтак заявлені Митницею клопотання про призначення за участю представника Митниці та до розгляду касаційної скарги зупинити виконання рішення оскаржуваних судових рішень не розглядаються.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скарги Державної митної служби України в особі Чернігівської митниці, як її відокремленого підрозділу на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 у справі № 927/860/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець