СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Харків Справа № 922/4912/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М. , суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Фурсової А.М.,

за участю представників сторін:

від позивача - Батіг В.В. - на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 15.03.2024 Серія АХ № 1178659,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича (вх.№ 921 Х/2)

на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 (повний текст складено 14.03.2024, суддя Жельне С.Ч.)

у справі №922/4912/23

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

до фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича, м. Харків,

про стягнення коштів, розірвання договору, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича, в якій просило:

- розірвати договір оренди № 4197 від 29 березня 2018 року, який укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Волковим Євгеном Олександровичем;

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Волкова Євгена Олександровича звільнити та повернути Управлінню комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради нежитлове приміщення першого поверху №XXXVа загальною площею 6,2 кв.м в житловому будинку, що розташоване за адресою: м.Харків, вул. Сумська, буд. 47, літ. А-4, протягом трьох робочих днів з дня набрання рішенням законної сили;

- стягнути з фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 16; ) 115 193,30 грн, а саме, заборгованості у сумі 83 407,79 грн та пені у сумі 31 785,51 грн за договором оренди № 4197 від 29 березня 2018 року.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем покладених на нього обов`язків щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за договором оренди № 4197 від 29.03.2018, що є підставою для його розірвання та повернення орендованого майна.

15.01.2024 Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до Господарського суду Харківської області подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№1240), в якій позивач з посиланням на рішення 21 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 01.12.2023 року №496/23 "Про деякі питання нарахування та сплати орендної плати за користування майном комунальної власності Харківської міської територіальної громади під час дії воєнного стану" вказав про звільнення відповідача з 24.02.2022 по 30.09.2022 від сплати орендної плати, з урахуванням чого, просив стягнути з останнього заборгованість за договором оренди №4197 від 29.03.2018 у розмірі 60 542,03 грн та пеню в розмірі 17 016,03 грн; інші вимоги залишені без змін.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.01.2024 на підставі п.2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№1240 від 15.01.2024) та подальший розгляд справи здійснено з урахуванням вимог, які викладені у цій заяві.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 позов задоволено повністю. Розірвано договір оренди № 4197 від 29 березня 2018 року, який укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 16; ) та фізичною особою-підприємцем Волковим Євгеном Олександровичем ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ). Зобов`язано фізичну особу-підприємця Волкова Євгена Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звільнити та повернути Управлінню комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 16; ) нежитлове приміщення першого поверху №XXXVа загальною площею 6,2 кв.м в житловому будинку, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 47, літ. А-4 протягом трьох робочих днів з дня набрання рішенням законної сили. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 16; ) заборгованість за договором оренди № 4197 від 29 березня 2018 року у сумі 60 542 грн. 03 коп., пеню у сумі 17 016 грн. 03 коп. та витрати по сплаті судового збору 6 441 грн. 60 коп.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ФОП Волкова Є.О. основної заборгованості за договором оренди від 29.03.2018 № 4197, посилається на положення ст.ст. 174, 179, 193, 283 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 173, 509, 598, 612, 628, 759, 762 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та вказує про доведеність позивачем наявної заборгованості у розмірі 60542,03 грн, контррозрахунку якої з боку відповідача у справі надано не було. Крім того, з огляду на положення ст.ст. 193, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 530, 546, 548, 549, 610, 611 Цивільного кодексу України, п.п. 3.4, 3.10, 7.3 укладеного між сторонами договору оренди господарський суд першої інстанції вказує на те, що невиконання взятих на себе зобов`язань по сплаті орендних платежів у строк, встановлений договором, дають підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача пені у сумі 17016,03 грн.

З огляду на підтвердження матеріалами справи істотного порушення відповідачем умов договору, що полягало в відсутності сплати орендної плати більш, ніж за 3 місяці користування орендованим майном, та мало наслідком позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, на думку суду, позивач обґрунтовано скористався правом, наданим п. 7.2, 10.3, 10.6 договору оренди від 29.03.2018 № 4197, щодо розірвання договором в односторонньому порядку та повернення орендованих приміщень.

До Східного апеляційного господарського суду засобами поштового зв`язку фізичною особою-підприємцем Волковим Євгеном Олександровичем подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 у справі №922/4912/23 за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича про стягнення коштів, розірвання договору, зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог відповідач вказує на наступні обставини:

- суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що лист позивача від 11.11.2022 за вих.№ 3502 щодо необхідності сплати заборгованості за договором та наміром розірвати договір, який на думку апелянта був підставою для подання відповідного позову, мав передчасний характер, з огляду на звільнення відповідача від сплати орендної плати в період з 24.02.2022 по 30.09.2022 на підставі рішення 21 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 01.12.2023 №496/23 "Про деякі питання нарахування та сплати орендної плати за користування майном комунальної власності Харківської міської територіальної громади під час дії воєнного стану";

- судом не встановлено періоди, за які не сплачувалась орендна плата з боку відповідача, тобто не перевірено правильність наданого позивачем арифметичного розрахунку заборгованості за договором від 29.03.2018 № 4197.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 у справі №922/4912/23; призначено справу до розгляду.

Розпорядженням керівника апарату суду від 20.05.2024 у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_1 та перебування судді Фоміної В.О. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/4912/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2024, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 у справі № 922/4912/23 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (вх.№ 6150).

В обґрунтування своєї позиції у справі зазначає таке:

- направлення листа від 11.11.2022 щодо досудового врегулювання спору здійснено за ініціативою позивача, в свою чергу, підставою позову у справі, що розглядається, позивачем визначено неналежне виконання відповідачем обов`язку зі сплати орендних платежів у строк, порядку та розмірі, встановленими договором;

- в заперечення з приводу правильності розрахунку станом на жовтень 2022 року відповідачем мав бути наданий контррозрахунок спірної заборгованості;

- відповідачем не було враховано положення ч. 2 ст. 205 Господарського кодексу України, згідно з яким у разі неможливості виконати зобов`язання повністю або частково зобов`язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майнових та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків;

- впродовж дії договору та розгляду даної справи відповідач не надав належних та допустимих доказів відсутності можливості користування об`єктом оренди, що свідчить лише про припущення наявності таких обставин, як підстави для застосування ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України;

- сама по собі наявність форс-мажорних обставин, зокрема, ведення бойових дій на території України, не є безумовною підставою для припинення зобов`язань чи звільнення від їх виконання, оскільки відповідачем має бути доведено, що відповідні обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.05.2024 за наслідками задоволення клопотання відповідача відкладено розгляд справи на 10.07.2024 на 10:00 год.

Розпорядженням керівника апарату суду від 04.07.2024 у зв`язку з перебуванням судді Білоусової Я.О. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/4912/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2024, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Мартюхіна Н.О.

Відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначає про намагання вирішення спору мирним шляхом та неможливість представника відповідача прийняти особисту участь у судовому засідання (вх.№ 9143 від 10.07.2024).

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявленого клопотання.

Розглянувши клопотання про відкладення, колегія суддів дійшла до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Статтею 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 244 ГПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

В матеріалах справи наявні відомості про належне повідомлення сторін про дату, час і місце судового засідання. Явка учасників справи у судове засідання також не визнавалась судом апеляційної інстанції обов`язковою.

В свою чергу, в клопотанні про відкладення не зазначено обставин, з яких судом апеляційної інстанції неможливо розглянути апеляційну скаргу без участі відповідача. Зокрема, представник позивача в судовому засіданні висловив заперечення щодо наявності підстав для відкладення розгляду справи.

З цих підстав, а також з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про відхилення поданого відповідачем клопотання про відкладення та можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності його представника.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 у справі № 922/4912/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи та установив суд першої інстанції, 29.03.2018 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Волковим Євгеном Олександровичем (далі - орендар) укладений договір оренди №4197 (далі - договір) про строкове платне користування нежитловим приміщенням 1-го поверху №XXXVа загальною площею 6,2 кв.м в житловому будинку, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 47, літ. «А-4» та належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що набуття орендарем права користування майном настає після підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Відповідно до пункту 3.2 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу/додаток 2 до Положення про оренду майна територіальної громади м. Харкова, затвердженого рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 №755/17.

Базова орендна плата становить 414,84 грн (чотириста чотирнадцять гривень 84 копійки) без ПДВ за березень 2018. Ставка орендної плати становить 5% у рік.

Додатковою угодою № 1 від 26.09.2019 договір викладено в новій редакції, згідно з якою ставка орендної плати становила 45%, 18% (сорок п`ять та вісімнадцять відсотків).

У редакції додаткової угоди № 2 від 23.06.2021 визначено, що орендна плата становить 3 054,38 грн (три тисячі п`ятдесят чотири гривні 38 коп.) без ПДВ за лютий 2021 року.

Відповідно пункту 3.3 договору нарахування орендної плати починається з дати підписання акту приймання-передачі та згідно пункту 3.4 цього договору нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акту приймання-передачі майна або з моменту розірвання договору відповідно до п. 10.6.

Як свідчать матеріали справи, за актом приймання-передачі від 29.03.2018 орендодавець передав, а орендар прийняв в користування нежитлове приміщення 1-го поверху №XXXVа загальною площею 6,2 кв.м в житловому будинку, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 47, літ. "А-4".

Орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця відповідно до пункту 3.5 договору.

Відповідно до п. 3.6 договору розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачується ним самостійно. Орендар сплачує орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідач відповідно до п. 4.4 договору взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (у грошовій формі).

Пунктом 10.1 додаткової угоди №2 від 23.06.2021 встановлено строк дії договору до 28.01.2024.

Позивач вказує, що відповідач, як орендар, належним чином не виконав обов`язки зі сплати орендних платежів у строк, порядку та розмірі, встановленими договором, внаслідок чого виникла заборгованість перед бюджетом Харківської міської територіальної громади з оплати орендної плати за договором в сумі 60 542,03 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлявся лист від 11.11.2022 за вих. № 3502 щодо необхідності сплати заборгованості за договором та наміром розірвати договір. Вказаний лист був залишений відповідачем без будь-якого реагування.

Посилаючись на наявну систематичну заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за укладеним між сторонами договором оренди, на яку згідно із приписами чинного законодавства та умов договору здійснено нарахування пені, а також на наявність підстав для дострокового розірвання договору оренди та виселення у зв`язку з цим відповідача із орендованого приміщення, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулось з даним позовом до суду.

06.03.2024 прийнято оскаржуване рішення з підстав, викладених вище.

Частинами першою, четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 Цивільного кодексу України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, у даній справі спірні правовідносини між сторонами виникли з виконання договору № 4197 від 29.03.2018, який за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди).

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України та статей 283- 291 ГК України.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Предметом договору найму у відповідності до абзацу 1 частини першої статті 760 Цивільного кодексу України може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання такого майна, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Істотними умовами договору оренди у відповідності до вимог частини першої статті 284 Господарського кодексу України та статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

За приписами частини 2 статті 762 ЦК України та частини третьої статті 285 ГК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Орендна плата, як передбачено в частині першій статті 286 Господарського кодексу України, це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною 4 статті 17 "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтями 526 ЦК України та частиною1 статті 193 ГК України унормовано, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Так, відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору в редакції додаткової угоди № 2 до договору оренди № 4197 від 29.03.2018: вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 106 900,00 грн без ПДВ станом на 25.11.2020; орендна плата визначається на підставі п. 7 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу; орендна плата складає за базовий місяць лютий 2021 3054,38 грн без ПДВ.

Методика розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу (далі - Методика) викладена в додатку 2 Положення про оренду майна територіальної громади м. Харкова, затвердженого рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 755/17, зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням Харківської міської ради 22 сесії 7 скликання від 17.10.2018 № 1252/18 (текст розміщено на загальнодоступному сайті http://kharkiv.rocks/reestr/672946).

У абзаці першому пункту 4 Методики у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, орендна плата за цією Методикою розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 11 Методики).

Згідно з п. 3.6 договору розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачується ним самостійно. Орендар сплачує орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Показники індексу інфляції (офіційна інфляція) визначається на державному рівні Державним комітетом статистики України.

Відповідно до п. 3.3 договору нарахування орендної плати починається з дати підписання акта приймання-передачі майна або з моменту розірвання договору відповідно до п. 10.6.

Орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця (п. 3.5 договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач (орендар) прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно, що підтверджується актом приймання-передачі до орендного користування нежитлового приміщення від 29.03.2018 (а.с. 19).

Таким чином у відповідача виникло зобов`язання по сплаті щомісячної орендної плати за договором, починаючи з 20.04.2018.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" встановлено пільги щодо орендної плати за оренду державного та комунального майна на період дії воєнного стану.

Пунктом 12 даної постанови №634 встановлено, що органи місцевого самоврядування можуть додатково приймати рішення з питань, визначених пунктом 1 цієї постанови, відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Таким чином, Харківська міська рада уповноважена вирішувати питання пільг щодо оренди комунального майна на період дії воєнного стану.

Так, позивачем при визначенні наявності зобов`язання зі сплати орендних платежів було застосовано рішення 21 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 01 грудня 2023 року № 496/23 "Про деякі питання нарахування та сплати орендної плати за користування майном комунальної власності Харківської міської територіальної громади під час дії воєнного стану", згідно п. 1 якого вирішено за період з 24.02.2022 по 30.09.2022 включно за договорами оренди комунального майна, укладеними до 24.02.2022, звільнити від орендної плати орендарів, які використовують нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно, цілісні майнові комплекси, що належать до комунальної власності Харківської міської територіальної громади.

Відповідно, орендні платежі за період з 24.02.2022 по вересень 2022 року (включно) позивачем нараховано не було, що підтверджується розрахунком, наданим до заяви про зменшення розміру позовних вимог (вх.№ 1240/24 від 15.01.2024).

Позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення заборгованості з оплати орендної плати за договором оренди № 4197 від 29.03.2018, послався на те, що відповідач в порушення приписів законодавства та пунктів 3.5 договору не виконує належним чином свої зобов`язання зі сплати орендної плати за користування об`єктом оренди, внаслідок чого у відповідача станом на 05.12.2023 утворилась заборгованість зі сплати орендних платежів в сумі 60 542,03 грн. (а.с. 44).

Судом апеляційної інстанції перевірено наданий позивачем розрахунок наявної заборгованості, викладений в заяві про зменшення розміру позовних вимог (вх.№1240/24), за наслідком чого дійшов висновку про його арифметичну вірність.

Станом на момент розгляду справи відповідач не сплатив заборгованість з орендної плати та не надав суду доказів, які б спростовували суми заявленого боргу, відповідно, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову в цій частині є цілком правомірними.

Щодо посилань відповідача на наявність форс-мажорних обставин для звільнення від відповідальності за порушення умов договору оренди, зокрема, можливості розірвання позивачем укладеного між сторонами договору оренди в односторонньому порядку, судова колегія зазначає таке.

Згідно із частиною 4 статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.8-6.10 постанови від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 виклала наступні висновки щодо застосування частини 6 статті 762 ЦК України:

- наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає;

- обставини, зазначені у нормі частини 6 статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною 6 статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними;

- відсутність у частині 6 статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Верховний Суд у пунктах 5.9-5.11 постанови від 12.04.2023 у справі №910/14244/20 зазначив, що: «для застосування частини шостої статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

У такий спосіб підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах №914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21.

Таким чином, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Отже, Верховний Суд у зазначеній постанові від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20 виснував про те, що саме наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини, при застосуванні частини 6 статті 762 ЦК України.

Підтвердження настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

Порядок видачі сертифікатів щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено положеннями ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Таким чином, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 908/1620/22).

Вищенаведені висновки щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" мають загальний характер та підлягають застосуванню, у тому числі до орендних правовідносин (у питанні звільнення від сплати орендної плати на підставі форс-мажорних обставин, з огляду на введення воєнного стану), що підтверджується також і висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №916/1788/22.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.10.2023 у справі № 910/7352/22.

Отже, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (постанова Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21).

Разом із тим, як свідчать матеріали справи, відповідач не надав суду передбачених законом доказів настання форс-мажорних обставин, зокрема, сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на те органом, які б підтверджували фактичну неможливість використання відповідачем орендованого приміщення, що свідчить про необґрунтованість доводів про наявність підстав для звільнення останнього від відповідальності, передбаченої умовами договору.

Щодо висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення пені, нарахованої у зв`язку з простроченням платежів з орендної плати, судова колегія зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3.10 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується на користь орендодавця з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення (включаючи день проплати).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 7.3 договору оренди сторони погодили, що у разі прострочення орендарем виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати в повному обсязі чи частково нарахування та стягнення пені проводиться до моменту сплати основної суми боргу у встановленому п. 3.10 порядку незалежно від строку та моменту, коли зобов`язання повинно було бути виконано.

Таким чином, сторони збільшили строк нарахування пені, визначений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того, сторони в договорі узгодили, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі першочергово погашається пеня, а після цього сплачується основна сума боргу з орендної плати (п. 3.11 договору).

При перевірці правильності арифметичного розрахунку заборгованості зі сплати орендних платежів та пені судом встановлено спеціальні умови договору, відповідно до яких сторонами було уточнено в межах, дозволених законом, порядок відповідного нарахування.

Здійснивши перерахунок пені, не виходячи за межі визначених позивачем періодів та виключаючи дні фактичної сплати заборгованості, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 17016,03 грн пені за прострочення платежів з оренди наданого нежитлового приміщення.

Переглядаючи рішення в частині задоволення господарським судом першої інстанції позовних вимог про розірвання договору оренди № 4197 від 29.03.2018, судова колегія зазначає таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Так, в обґрунтування позовної вимоги про розірвання договору позивач підкреслив, що відповідачем систематично, істотно порушуються вимоги договору у зв`язку з невнесенням орендної плати за орендоване майно.

Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до Відповідно до пп. 4 п. 7.2 договору орендодавець має право вимагати розірвання Договору та відшкодування збитків у разі внесення орендарем 3-х орендних платежів не в повному обсязі.

Також, згідно з п.п. 5 п. 7.2 договору право вимагати розірвання договору, також, виникає у разі, якщо, орендар не виконує пп. 3.5, 3.6, 3.7, 4.4., 4.6, 4.7, 4.8, 4.9, 4.10, 4.11, 4.12, 4.13, 4.16, 4.17, 4.18, 4.20 договору.

Відповідно до п. 10.3 договору договір може бути розірвано на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством та умовами цього Договору.

Відповідно до п. 10.6 договору його дія припиняється, зокрема, достроково за згодою сторін або за рішенням суду.

За наведеного, на переконання колегії суддів, при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди за обставин систематичного невнесення орендної плати, в сукупності із Законом України "Про оренду державного та комунального майна", враховуючи умови договору оренди, застосуванню також підлягають положення частини 2 статті 651 ЦК України.

Отже, застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди комунального майна, як систематичне (два і більше разів) своєчасне (у строк встановлений договором) невнесення орендної плати або несплата її повністю, а також невиконання сторонами інших своїх зобов`язань, в тому числі несплата інших обов`язкових платежів, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку та повернення орендованого майна орендодавцю (наймодавцю) згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

У постанові від 22.12.2021 у справі № 924/120/21 Верховний Суд висловив правову позицію про те, що право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною першою статті 782 ЦК України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду із вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору. У розумінні наведених положень істотне порушення наймачем такої умови договору найму майна як своєчасне внесення орендної плати є достатньою підставою для дострокового розірвання договору найму та повернення наймодавцеві речі із найму.

Також, у постанові від 16.06.2020 у справі № 904/983/18 Верховний Суд зазначав, що підставою для розірвання договору оренди може бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його зобов`язань, передбачених статтями 782, 783 ЦК України, або договором оренди.

За наведеного колегія суддів зауважує, що у розумінні наведених положень істотне порушення наймачем такої умови договору найму майна як своєчасне внесення орендної плати є достатньою підставою для дострокового розірвання договору найму та звільнення нежитлового приміщення, шляхом виселення та передання його наймодавцеві.

Натомість судова колегія враховує ту обставину, що відповідачем систематично більше року не сплачувалася орендна плата, а саме: з лютого 2022 року по час звернення відповідачем з позовом до суду.

При цьому судова колегія зазначає про необґрунтованість посилань відповідача на лист від 11.11.2022 за вих. № 3502 (а.с. 22), відповідно до дати направлення якого, на його думку, має бути визначено наявність підстав для розірвання договору оренди в порядку п. 7.2 договору, що є свідченням передчасності пред`явлення позовних вимог про розірвання договору від 29.03.2018 №4197.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення відповідної вимоги орендодавця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою, тощо, так і шляхом предявлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Процесуальна наука розрізняє поняття "позов" у процесуальному і матеріальному змісті. Позов у процесуальному змісті - звернена до суду першої інстанції вимога про захист своїх прав та інтересів. У цьому аспекті позов є засобом започаткування господарського процесу. Позов у матеріальному смислі - право на задоволення своїх позовних вимог.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього звернення до боржника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного суду України, викладеній в рішенні від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 р. № 43/308-10.

Відповідно, обставина несплати відповідачем орендних платежів більше трьох місяців станом на момент звернення з даним позовом до суду є беззаперечною підставою для можливості застосування до спірних правовідносин положень пп. 4 п. 7.2 укладеного між сторонами договору.

Таким чином, задоволення господарським судом позовної вимоги про розірвання договору від 29.03.2018 № 4197 є цілком законним та обґрунтованим.

Окремо, судова колегія зазначає про наявність в матеріалах справи детального розрахунку заборгованості відповідача зі сплати орендних платежів та належної до сплати пені за порушення грошового зобов`язання (а.с. 44-47) з визначення відповідних періодів нарахування, як такого, що відповідає, як умовам укладеного між сторонами договору від оренди №4197 від 29.03.2018, так і вищевказаній Методиці та рішенню 21 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 01 грудня 2023 року № 496/23.

При цьому, апелянт, вказуючи про відсутність встановлення судом першої інстанції періодів, за які мали бути здійсненні відповіді платежі, як підстави для відмови в задоволенні позову, не надає власного контррозрахунку наявної заборгованості зі сплати орендних платежів та пені до суду першої чи апеляційної інстанції, якими має бути спростовані відповідні доводи позивача.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

За таких обставин, за наслідками апеляційного перегляду оскарженого судового рішення колегія суддів констатує, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Харківської області від 06.03.2024 року у справі №922/4912/23.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Волкова Євгена Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2024 у справі №922/4912/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.07.2024.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя Н.О. Мартюхіна