УХВАЛА

м. Київ

29.07.2024Справа № 910/9065/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши

позовну заяву 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ); 2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

до 1) Державного підприємства "ЖИТЛОІНБУД" (01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 8, ідентифікаційний код 30860220)

2) Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ідентифікаційний код 00034074)

про зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач-1) та ОСОБА_2 (позивач-2) звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "ЖИТЛОІНБУД" (відповідач-1) та Служби безпеки України далі (відповідач-2) про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що в червні 2024 звернулися до Київської міської ради (Київської державної адміністрації) із заявою про державну реєстрацію прав власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , однак державним реєстратором прав на нерухоме майно було прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій з тієї підстави, що на вказану квартиру було накладено арешт на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 01.10.2008 по справі №32/88, сторонами в якій є відповідачі за даним позовом. Оскільки квартира, на яку накладено арешт, належить позивачам на праві спільної часткової власності, вказане порушує їхні права розпоряджатися належним їм майном, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про знаття арешту та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про арешт квартири.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

Статтею 1 ГПК України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, згідно з ч. 1, 3 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Аналогічна висновок щодо застосування норм права неодноразово був викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 01.02.2022 у справі №910/5179/20, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, від 01.06.2021 у справі №910/2388/20 та від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, зокрема, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Натомість, з поданої заяви вбачається, що позивачами є фізичні особи, а вимоги стосуються зняття арешту та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про арешт квартири задля подальшої реєстрації права власності за фізичними особами.

При цьому, позовні матеріали не містять жодних доказів наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу фізичних осіб-підприємців.

Отже, враховуючи суб`єктний склад (фізичні особи) та предмет спору (зняття арешту та виключення запису з реєстру), його обґрунтування (реєстрація права власності за фізичними особами) через призму права звернення до господарського суду та юрисдикції господарських судів, суд приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в господарських судах.

Пунктом 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

При цьому, згідно з пунктом 6 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на те, що спір у даній справі не є корпоративним, не є спором, що виник з господарських правовідносин, а виник з цивільних правовідносин, то розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загальних судів та має здійснюватись в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі за даною позовною заявою.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у визначеному розділом IV ГПК України порядку.

Суддя Л.Г. Пукшин