УХВАЛА

17 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 920/967/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.)

від 01.05.2024

у справі № 920/967/23

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка"

про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

за участю представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_2

відповідача - Федоренко О.В. , Карнаух В.С.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка" (далі - ТОВ "Сумська насосна техніка") про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ "Сумська насосна техніка" про припинення трудового договору від 30.09.2022 №60-ВК в частині звільнення ОСОБА_1 з посади фінансового директора та поновити ОСОБА_1 з 01.10.2022 на посаді фінансового директора ТОВ "Сумська насосна техніка"; стягнути з відповідача з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2022 по 11.01.2023 в сумі 462 910,70 грн з врахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач перевищив свої повноваження, безпідставно без додержання законодавчо визначеної процедури прийняв незаконне рішення (наказ) про звільнення позивача з займаної посади, чим порушив право на працю та безпосередньо корпоративні права на управління товариством.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Сумської області від 27.02.2024 у справі №920/967/23 позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка" "про припинення трудового договору" від 30.09.2022 №60-ВК в частині звільнення ОСОБА_1 з посади фінансового директора та поновлення ОСОБА_1 з 01.10.2022 на посаді фінансового директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2022 по 11.01.2023 в сумі 462 910,70 грн з врахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що генеральний директор як виконавчий орган товариства був зобов`язаний скликати загальні збори учасників шляхом надіслання їм повідомлення із зазначенням дати, часу, місця проведення зборів і порядку денного, однак не вчинив таких дій, чим порушив процедуру звільнення члена виконавчого органу Товариства. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд першої інстанції поновив позивача на попередній роботі.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 рішення Господарського суду Сумської області від 27.02.2024 у справі № 920/967/23 скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

2.4. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, виходив з того, що позивачем жодним чином не обґрунтовано порушення його законних прав чи інтересів відповідачем, з огляду на те, що звільнення за угодою сторін було ініційовано безпосередньо позивачем.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 у справі №920/967/23, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, якою просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати повністю та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

3.2. Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови застосовано положення статті 99 Цивільного кодексу України, статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", статті 38 Кодексу Законів про працю України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №448/362/22 та від 06.09.2023 у справі №127/27466/20.

3.5. ТОВ "Сумська насосна техніка" у відзиві на касаційну скаргу проти її вимог та доводів заперечило та просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, мотивуючи його, зокрема, тим, що наведена скаржником судова практика не є релевантною.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Загальними зборами учасників 11.06.2020 затверджена редакція статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка", яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - статут).

Відповідно до розділу 2 статуту у товаристві створені наступні органи управління: вищий орган товариства: загальні збори учасників товариства (загальні збори); виконавчий орган товариства: дирекція; контролюючий орган товариства: ревізійна комісія; вища посадова особа товариства: генеральний директор.

Згідно з пунктами 6.1, 6.2 статуту товариства управління поточною діяльністю здійснює дирекція, яка призначається загальними зборами учасників товариства. З членами дирекції укладається трудовий контракт, який підписується від імені товариства головою загальних зборів учасників товариства. Дирекція складається з: генерального директора; директора; комерційного директора; фінансового директора; директора з розвитку та виробництва.

Повноваження генерального директора товариства передбачені пунктом 6.4 статуту, відповідно до якого він виконує загальне керівництво дирекцією, йому безпосередньо підзвітні члени дирекції, він розробляє плани стратегічного розвитку товариства та вносить їх на затвердження загальних зборів, формує правила корпоративної етики товариства.

Відповідно до пункту 4.2.6 статуту до виключної компетенції загальних зборів товариства належить обрання та припинення, у тому числі достроково, повноважень членів дирекції, встановлення розміру їх винагороди.

ОСОБА_1 , починаючи з 01.05.2016, займав посаду фінансового директора Товариства з обмеженою відповідальність "Сумська насосна техніка", є співзасновником товариства.

ОСОБА_1 подав на ім`я генерального директора ОСОБА_5 заяву про звільнення з посади фінансового директора за угодою сторін з 30.09.2022.

Наказом генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумська насосна техніка" Кобичева В.О. від 30.09.2022 за № 60-ВК звільнено з посади директора фінансового за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України .

Позивач, не погоджуючись з прийнятим наказом, зазначив, що оскільки позивач є учасником товариства у статутному капіталі з розміром частки 10%, отже при вирішенні питання про припинення повноважень фінансового директора, яку він займав, генеральний директор повинен був скликати загальні збори учасників товариства, запросити позивача і рішенням загальних зборів учасників товариства вирішити це питання.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови застосовано положення статті 99 Цивільного кодексу України, статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", статті 38 Кодексу Законів про працю України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №448/362/22 та від 06.09.2023 у справі №127/27466/20.

5.4. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.5. У справі, що переглядається, предметом спору є визнання недійсним та скасування наказу товариства про припинення трудового договору від 30.09.2022 в частині звільнення фінансового директора та поновлення позивача на посаді фінансового директора, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач, мотивуючи позовну заяву, зазначив, що відповідачем порушено його право на працю та безпосередньо корпоративні права на управління товариством.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що у справі відсутні будь-які підстави для висновку про порушення суб`єктивних прав позивача, оскільки саме за заявою позивача про звільнення за угодою сторін від 30.09.2022 було видано оскаржуваний наказ та внесено запис до трудової книжки позивача про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою видання оскаржуваного наказу № 60-ВК від 30.09.2022 була заява позивача - ОСОБА_1 , відповідно до якої останній просив звільнити його за угодою сторін.

Угода сторін передбачає домовленість між працівником та роботодавцем про час та умови звільнення. Ініціатором звільнення може бути як працівник, так і роботодавець. Відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не передбачене.

Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи правову позицію, яка неодноразово викладалася Верховним Судом, що необхідною умовою для надання особі судового захисту є встановлення судом, чи дійсно особа має порушене відповідачем право (інтерес) та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем жодним чином не обґрунтовано порушення його законних прав чи інтересів відповідачем, з огляду на те, що звільнення за угодою сторін було ініційовано ним. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанови Верховного Суду від 07.02.2023 по справі № 905/125/20, від 12.02.2024 по справі № 753/8086/21),

При цьому, судом апеляційної інстанції також враховано, що позивач хоч і був членом дирекції, проте управління товариством здійснювалося ним не одноособово, а у складі виконавчого органу - дирекції, а поточне управління згідно статуту здійснюється Генеральним директором. Відтак для вирішення питання про звільнення члена виконавчого органу за власним бажанням в контексті управління товариством (ризику блокування діяльності товариства) скликання загальних зборів передбачене пунктом 4.2.6 статуту товариства не було необхідним, оскільки дія згаданої норми статуту не поширюється на випадки добровільного врегулювання (звільнення працівника за власним бажанням) трудових відносин позами межами реалізації функцій корпоративного управління.

5.6. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

У справі № 448/362/22, на яку посилається скаржник, предметом позову була вимога про визнання трудових відносин і відносин представництва припиненими між директором та товариством, а також зобов`язання райдержадміністрацію вчинити реєстраційні дії щодо зміни відомостей про товариство, зокрема, виключити з реєстру відомості про позивача як директора. Позивач, який є директором (одноосібним виконавчим органом) товариства з обмеженою відповідальністю, неодноразово звертався у 2015 і 2022 роках до цього товариства та до його єдиного учасника із заявою про звільнення з роботи. Однак загальні збори товариства, уповноважені на звільнення позивача, таку заяву не розглянули. На думку позивача, цим порушені його трудові права, зокрема бути звільненим із займаної посади за власним бажанням і на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Тому просив суд визнати його трудові відносини та відносини представництва з товариством припиненими, а також зобов`язати райдержадміністрацію вчинити реєстраційні дії зі зміни відповідних відомостей про товариство в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Велика Палата Верховного Суду у цій справі вирішувала питання юрисдикції, та дійшла висновків, що оскільки управління товариством включає реалізацію загальними зборами його учасників компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення повноважень останнього, то цей спір належить розглядати за правилами господарської юрисдикції. В контексті спірних правовідносин, Велика Палата виснувала, що у випадку відсутності рішення скликаних загальних зборів учасників товариства про звільнення директора товариства, зокрема, через неможливість зібрати кворум для проведення цих зборів, директор має право звернутися до суду з вимогою про припинення його повноважень. Також зазначила, що звернення до суду особи, яка є одноосібним виконавчим органом товариства, для припинення її повноважень, зокрема у випадку, якщо загальні збори учасників не розглядають заяву про звільнення з посади директора, пов`язане з корпоративними відносинами у цьому товаристві. Тому доцільно зберігати єдину юрисдикційну належність спорів про припинення повноважень одноосібного виконавчого органу товариства чи члена колегіального такого органу для формування стабільної та послідовної судової практики щодо віднесення таких спорів до господарської юрисдикції.

У справі № 127/27466/20 предметом спору була вимога про визнання директора (одноосібний виконавчий орган) звільненим з посади керівника товариства за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП та зобов`язання товариства провести зміну керівника і подати заяву про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу. Позов мотивовано тим, що у жовтні 2019 року директор вирішив припинити трудові відносини з товариством шляхом звільнення з посади директора, оскільки роботодавець постійно порушував терміни виплати заробітної плати. Директор склав та направив учасникам товариства заяву про звільнення порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України, до якої додав заяву про скликання загальних зборів, однак учасники без жодного обґрунтування залишили заяву без розгляду, чим порушили трудові права останнього. Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду щодо застосування положень законодавства про працю у спорах за позовом директора товариства про припинення повноважень, визначивши, що відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою. Зазначила, що за відсутності встановлених судами обставин укладення з директорами трудових договорів (контрактів) норми законодавства про працю, зокрема, статті 38 КЗпП України, яка визначає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, не застосовуються. Та дійшла висновку, що для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу директор за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків. Директор має дотриматись вимог статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" щодо порядку скликання загальних зборів учасників товариства, зокрема: не пізніше, ніж за 30 днів до початку зборів шляхом надсилання поштовим відправленням описом вкладення повідомити кожного з учасників товариства про порядок денний, дату, час і місце їх проведення, а також надати учасникам можливість ознайомитися з документами та інформацією, необхідними для розгляду питань порядку денного, і забезпечити належні умови для ознайомлення з такими документами та інформацією за місцезнаходженням товариства в робочий час.

Отже, виходячи зі змісту постанов, на які посилається скаржник, в обох випадках позивач, як одноосібний виконавчий орган, обґрунтовував порушення права, зокрема бути звільненим із займаної посади за власним бажанням і на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Натомість, у справі, що переглядається, за встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, позивач, ініціювавши своє звільнення за угодою сторін, жодним чином не обґрунтовує порушення його законних прав чи інтересів виданим наказом.

Дослідивши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, суд касаційної інстанції зазначає, що правовідносини у цих справах та у справі, що переглядається, не є подібними ні за предметом позову, ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не містять підстав оскарження судових рішень, фактично стосуються незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами справи та зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості, що в силу вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

5.7. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 у справі №920/967/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко