ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2024 р. Справа №914/3531/23

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Панова І.Ю.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 б/н від 03.05.2024,

на рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2024 суддя: Трускавецький В. П., м. Львів, повний текст рішення складено 15.04.2024,

у справі №914/3531/23

за позовом військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерства оборони України, м. Київ,

до відповідача приватного підприємства Львівелектросервіс, с. Зимна Вода Львівського р-ну Львівської обл.,

про стягнення 108 960,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог

01.12.2023 Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до приватного підприємства Львівелектросервіс (надалі ПП Львівелектросервіс) про стягнення 108 960,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами укладено договори підряду: № 29/06/19 від 03.06.2019, № 63/12/19 від 09.12.2019 та № 67/12/19 від 20.12.2019 щодо здійснення капітального ремонту будівлі казарми № 57 військового містечка № 13 по АДРЕСА_2 . Обумовлені в зазначених договорах роботи виконані відповідачем та оплачені позивачем у повному обсязі.

За результатами проведеного внутрішнього аудиту окремих питань діяльності Військової частини НОМЕР_2 виявлено відсутність первинних документів, які підтверджують витрати на відрядження ПП «Львівелектросервіс», що оплачені позивачем в складі наданих будівельних робіт за договорами підряду № 29/06/19 від 03.06.2019, № 63/12/19 від 09.12.2019 та № 67/12/19 від 20.12.2019, що призвело до завищення загальної вартості будівельних робіт на загальну суму 108 960,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідач не надав документів, які підтверджують витрати на відрядження працівників, що є свідченням того, що відповідач таких витрат не поніс. З цих підстав, позивач вважає, що кошти в розмірі 108 960,00 грн. були безпідставно включені до вартості виконаних відповідачем будівельних робіт за договорами.

Правовою підставою позову зазначає ст. 530, 1212 ЦК України, ст. 173, 174, 193 ГК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.04.2024 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем прийняті роботи, обумовлені договорами підряду, відповідні акти приймання виконаних будівельних робіт підписано та роботи оплачено, позивач погодився, як з якістю таких робіт, так і з їх кількістю, отже, умови договору підряду сторони виконали повністю і зауважень у них не було.

Поряд з цим, суд дійшов висновку про те, що підрядні роботи виконані та прийняті замовником, грошові кошти за виконані роботи сплачені підряднику, тобто, умови договору виконані і договір є припиненим внаслідок його виконання, з огляду на зазначене, до даних відносин не можуть бути застосовані приписи ст.1212 ЦК України.

Також, суд не взяв до уваги посилання позивача на аудиторський звіт від 06.09.2021 №234/3/29, складений за результатами ревізії його фінансово-господарської діяльності, як на беззаперечну підставу для стягнення зазначених коштів, з огляду на те, що зазначений акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт, тому акт ревізії фінансово-господарської діяльності сам по собі не може бути достатнім доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором підряду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що надання відповідачем позивачу копій первинних документів на підтвердження його витрат є обов`язком останнього. Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено те, що відповідач безпідставно (без підтвердження належними первинними бухгалтерськими документами) включив до вартості виконаних робіт витрати на відрядження в сумі 108 960,00 грн.

Посилається на те, що всупереч п. 5.2.4. договорів підряду відповідач не підтвердив первинними документами витрати на відрядження в сумі 108 960,00 грн., що є свідченням того, що підстава, на якій відповідач набув вказані грошові кошти, відпала, оскільки до форм № КБ-2в та № КБ-3 повинні були вноситись тільки ті витрати, які підтверджені документально.

Вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій справі є стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 108 960,00 грн.

Відповідач та третя особа не скористалися правом передбаченим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 б/н від 03.05.2024 на рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2024 у справі №914/3531/23 та ухвалено здійснювати розгляд справи № 914/3531/23 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник) та ПП Львівелектросервіс (підрядник) укладено договори підряду, за змістом яких замовник доручає, а підрядник забезпечує відповідно до проектної документації та умов договорів виконання робіт щодо здійснення капітального ремонту будівлі казарми № 57 військового містечка АДРЕСА_3 :

- договір № 29/06/19 від 03.06.2019, щодо виконання робіт «електротехнічні рішення» (п. 1.1.); договірна ціна становить 828 522,53 грн. у тому числі ПДВ (п. 3.1.) (т. 1 а.с. 17-28);

- договір підряду № 63/12/19 від 09.12.2019 щодо виконання додаткових робіт по електротехнічному рішенні (п. 1.1.); договірна ціна становить 95 065,96 грн. в тому числі ПДВ (п. 3.1.) (т. 1 а.с. 50-60);

- договір підряду № 67/12/19 від 20.12.2019, щодо виконання підрядних робіт по монтажу дизельної електростанції DE-150RSZn (п. 1.1.); договірна ціна становить 640 949,46 грн. у тому числі ПДВ (п. 3.1.) (т. 1 а.с. 83-93).

Виконані роботи за укладеними між сторонами договорами були оплачені у повному обсязі, що підтверджується відповідними відмітками управління Державної казначейської служби на актах виконаних будівельних робіт.

На підставі Рішення Міністра оборони України від 23 квітня 2021 року №6057/з та розпорядження директора Департаменту внутрішнього аудиту від 12 травня 2021 року №234/1287 у період з 26 травня по 05 серпня 2021 року представниками Центрального територіального управління перевірено законність та ефективність використання матеріальних, фінансових та інших ресурсів на будівництво об`єктів Міністерства оборони України.

В аудиторському звіті від 06.09.2021 №234/3/29, складеному за наслідками проведення зазначеної вище перевірки, було встановлено, що підрядником (відповідачем) не забезпечено документального підтвердження понесених видатків на відрядження на загальну суму 108 960,00 грн., чим створено ризик незаконних видатків на вказану суму.

За твердженням позивача, надання копій первинних документів на підтвердження витрат відповідача є обов`язком останнього і відповідач безпідставно (без підтвердження належними первинними бухгалтерськими документами) включив до вартості виконаних робіт витрати на відрядження в сумі 108 960,00 грн.

У зв`язку з зазначеним вище, позивачем відповідачу було надіслано лист від 23.09.2021 №5/144, в якому позивач просив надати первинні документи, які підтверджують витрати на відрядження працівників відповідача. Проте, зазначений лист залишений відповідачем без відповіді.

Також, позивачем було надіслано відповідачу претензію від 24.08.2023 №7/9, в якій позивач повторно просив відповідача надати відповідні первинні документи, які підтверджують витрати на відрядження працівників відповідача. У випадку відсутності відповідних підтверджуючих документів позивач вимагав повернути останньому кошти в сумі 108 960,00 грн. Однак, відповідач також проігнорував пред`явлену позивачем претензію.

Таким чином, позивач вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій справі буде стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 108 960,00 грн.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Вимогами ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з матеріалами справи, умовами договорів підряду, сторонами було досягнуто домовленості про те, що договірна ціна є твердою.

Частиною 4 ст.882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Відповідно до ст. 857 ЦК України, робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а у разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Згідно із ст. 858 ЦК України, якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: 1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; 2) пропорційного зменшення ціни роботи; 3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором. Підрядник має право замість усунення недоліків роботи, за які він відповідає, безоплатно виконати роботу заново з відшкодуванням замовникові збитків, завданих простроченням виконання. У цьому разі замовник зобов`язаний повернути раніше передану йому роботу підрядникові, якщо за характером роботи таке повернення можливе. Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

Згідно п. 5.2.4 договорів з актами приймання виконаних будівельних робіт, підрядник зобов`язаний надавати підтверджуючі бухгалтерські документи на інші витрати (відрядження, перевезення працівників, тощо).

При цьому, ст. 853 ЦК України передбачено, що якщо замовник не зробить заяви щодо невідповідності виконаної роботи умовам договору, відступів у виконанні роботи, інших недоліків під час прийняття робіт, він втрачає право у подальшому посилатись на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Отже, обов`язок прийняти виконані роботи, перевірка фактичного обсягу виконаних робіт, які включені до акта про передання робіт (у тому числі і перевірити фактичний обсяг витрат робочого часу працівників), а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт), законом покладений саме на замовника.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем роботи, обумовлені договорами підряду, прийняті, відповідні акти приймання виконаних будівельних робіт підписано та роботи оплачено.

Судом встановлено, що підписані та скріплені печатками сторін без будь-яких зауважень і застережень акти приймання виконаних будівельних робіт свідчать про те, що позивач погодився, як з якістю таких робіт, так і з їх кількістю, оскільки прийняв виконані відповідачем підрядні роботи, а мотивована відмова від приймання виконаних робіт з боку позивача в матеріалах справи відсутня, поряд з цим, обсяг виконаних робіт погоджений сторонами та їх вартість повністю оплачена позивачем.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, умови договору підряду сторони виконали повністю і зауважень одна до одної щодо цього у них не було, доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Щодо доводів апелянта про те, що згідно із встановленого в аудиторському звіті понесення видатків на відрядження без документального підтвердження за умовами договорів підряду щодо стягнення суми коштів у розмірі 108 960,00 грн. та покликання на приписи ст. 1212 ЦК України, то суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як зазначено вище, згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

За ч.1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі - гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2021 р. у справі № 927/491/19, від 20.05.2021 р. у справі № 905/1751/19, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що у даному випадку підрядні роботи виконані та прийняті замовником, грошові кошти за виконані роботи сплачені підряднику, тобто, умови договору виконані і договір є припиненим внаслідок його виконання, тому з огляду на зазначене, до даних відносин не можуть бути застосовані приписи ст.1212 ЦК України.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відхилення аудиторського звіту від 06.09.2021 №234/3/29, складеного за результатами ревізії його фінансово-господарської діяльності, як беззаперечної підстави для стягнення зазначених позивачем коштів.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Бюджетного кодексу України, внутрішнім аудитом є діяльність, спрямована на удосконалення системи управління, внутрішнього контролю, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів, виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності розпорядника бюджетних коштів і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, та яка передбачає надання незалежних висновків і рекомендацій. Для здійснення внутрішнього аудиту розпорядник бюджетних коштів в особі керівника утворює самостійний структурний підрозділ внутрішнього аудиту, що є підпорядкованим і підзвітним безпосередньо такому керівнику.

Відповідно до п.2 Порядку здійснення внутрішнього аудиту та утворення підрозділів внутрішнього аудиту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.2011 №1001, об`єктом внутрішнього аудиту є діяльність державного органу, його територіальних органів, підприємств (у тому числі суб`єктів господарювання, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50 відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність таких суб`єктів господарювання), установ та організацій, що належать до сфери його управління, в повному обсязі або з окремих питань (на окремих етапах),та заходи, що здійснюються керівниками таких органів, підприємств, установ та організацій для забезпечення ефективного функціонування системи внутрішнього контролю (дотримання принципів законності та ефективного використання бюджетних коштів та інших активів, досягнення результатів відповідно до встановленої мети, виконання завдань, планів і вимог щодо їх діяльності).

Відповідно до п.4 Порядку здійснення внутрішнього аудиту та утворення підрозділів внутрішнього аудиту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.2011 №1001, основним завданням підрозділу надання керівникові державного органу, його територіального органу та бюджетної установи об`єктивних і незалежних висновків та рекомендацій щодо функціонування системи внутрішнього контролю та її удосконалення; удосконалення системи управління; запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів та інших активів; запобігання виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності державного органу, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Отже, акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки.

До того ж акт ревізії не може встановлювати обов`язкових правил для сторін за господарсько-правовим договором, в силу статті 19 ГК України, яка прямо забороняє втручання та перешкоджання господарській діяльності з боку контролюючих органів державної влади.

Отже, акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись, як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Тобто, укладання сторонами у справі договору підряду, дії сторін по виконанню його умов, у тому числі - проведення відповідних робіт та їх оплата, є підтвердженням того, що сторони перебували у договірних відносинах.

Таким чином, обсяг прав, обов`язків та відповідальності сторін у справі мають врегульовуватися тими положеннями чинного законодавства, які визначають умови проведення підрядних будівельних робіт та договором.

Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась.

Зазначений акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт. Відтак, акт ревізії фінансово-господарської діяльності сам по собі не може бути достатнім доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором підряду.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.05.2018 у справі №922/2310/17, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Водночас, чинне законодавство України не покладає на виконавця робіт обов`язку після прийняття замовником цих робіт без зауважень та заперечень, у разі виявлення в процесі перевірки контролюючим органом завищення вартості робіт, обов`язку повернути відповідну суму завищення.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника про те, що до моменту виявлення Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України (яке було переформатовано у 3 територіальне управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України) відповідних порушень відповідачем, підставою набуття коштів в сумі 108 960,00 грн. були укладені договори, а встановлення того факту, що відповідач не підтвердив відповідними первинними документами всупереч п. 5.2.4. укладених договорів витрати на відрядження в сумі 108 960,00 грн. є свідченням того, що підстава, на якій відповідач набув вказані грошові кошти, відпала, оскільки, аудиторський звіт не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти, так як за умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського суду Львівської області прийняте з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 б/н від 03.05.2024 підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта (позивача) судового збору в розмірі 4 026,00 грн., який сплачений згідно з платіжною інструкцією за № 495 від 14.05.2024.

Керуючись ст.ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 б/н від 03.05.2024 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2024 у справі №914/3531/23 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 4 026,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Панова І.Ю.