ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2024 р. Справа№927/1669/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 23.07.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 (повний текст складено 08.04.2024)

у справі №927/1669/23 (суддя Фесюра М.В.)

за позовом Керівника Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Сосницької селищної ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут»

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 20 872,83 грн

ВСТАНОВИВ:

Керівник Корюківської окружної прокуратури (далі по тексту - прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області в інтересах держави в особі Сосницької селищної ради (далі по тексту - позивач) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» про визнати недійсними додаткової угоди №2 від 05.02.2021 до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, укладеної між позивачем та відповідачем; додаткової угоди №3 від 08.02.2021 до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, укладеної між позивачем та відповідачем; додаткової угоди №4 від 09.02.2021 до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, укладеної між позивачем та відповідачем та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на користь Сосницької селищної ради безпідставно отримані кошти в сумі 20 872,83 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається на те, що додаткові угоди №2-4 укладені за відсутності належного підтвердження коливання ціни на природний газ в період після укладення додаткової угоди №1 і до внесення змін до нього додатковими угодами, та з порушенням встановленого 10 % обмеження. Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі». Враховуючи те, що вищезазначені додаткові угоди укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», прокурор, посилаючись на приписи ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати їх недійсними. Оскільки позивач сплатив кошти за переданий природний газ відповідно до ціни, вказаній у спірних додаткових угодах, тобто за збільшеною ціною, прокурор на підставі ст. 670 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача на користь позивача 20 872,83 грн надлишково сплачених позивачем коштів.

Щодо представництва прокурором інтересів держави зазначено, що підстави для звернення прокурора до суду з відповідним позовом є правомірними, оскільки правовідносини пов?язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а недійсність додаткових угод №2-4 до Договору, на підставі яких ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідають, Сосницька селищна рада поінформована окружною прокуратурою про порушення законодавства у сфері публічних закупівель при укладанні додаткових угод, мала можливість та достатньо часу на них відреагувати, проте жодних заходів до відновлення інтересів держави не вжила.

Господарський суд Чернігівської області рішенням від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 позов задовольнив; визнав недійсними додаткові угоди №2 від 05.02.2021, №3 від 08.02.2021 та №4 від 09.02.2021 щодо внесення зміни ціни до Договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» та Сосницькою селищною радою; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на користь Сосницької селищної ради кошти в сумі 20 872,83 грн; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на користь Чернігівської обласної прокуратури 10 736,00 грн судового збору.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджена наявність підстави для збільшення сторонами ціни природного газу на 46,36% з першого дня першого місяця його постачання за договором про закупівлю, укладення та виконання умов якого врегульовано нормами Закону України «Про публічні закупівлі». Зауважено, що Сосницька селищна рада мала беззаперечне право на отримання природного газу по ціні, визначеній в укладеному сторонами Договорі, однак, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо необґрунтованих пропозицій відповідача про збільшення ціни, підписала спірну Додаткову угоду, як наслідок, ціна 1 куб.м. природного газу значно збільшилась, а запланований обсяг поставки - зменшився.

Встановлено, що відповідач, у період січень-квітень 2021 року, поставив позивачу природний газ в обсязі 9794,45 куб. м., за який останній розрахувався в повному обсязі, сплативши відповідачу кошти в сумі на суму 84 002,08 грн. Натомість виходячи з ціни, обумовленої сторонами в договорі, з урахуванням додаткової угоди №1, позивач повинен був сплатити відповідачу за природний газ в спірному періоді 63129,25 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 20 872,83 грн. Таким чином, грошові кошти в сумі 20 872,83 грн визнані судом такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведення прокурором факту бездіяльності Сосницької селищної ради, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» звернулося до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач вказує на унеможливлення визнання правомірним представництва прокурором інтересів держави в особі Сосницької селищної ради в даній справі, оскільки Корюківською окружною прокуратурою не доведено бездіяльності державного органу в розумінні статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та не дотримана процедура попереднього повідомлення державного органу про подачу позову до суду з вимогою про визнання додаткових угод недійсними та стягнення з ТОВ «Чернігівгаз Збут» безпідставно отриманих коштів в сумі 20 872,83 грн.

До укладення кожної додаткової угоди ТОВ «Чернігівгаз Збут» надавало довідки коливання ціни за одиницю товару природного газу на ринку, кожна додаткова угода була підписана та скріплена печатками уповноважених осіб без зауважень чи протоколів розбіжностей, виконана в повному обсязі з обох сторін.

Тому, на думку апелянта, висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено коливання ціни при укладенні спірних додаткових угод, які визначали збільшення ціни за одиницю товару, не відповідають обставинам справи та протирічать нормам діючого законодавства.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.05.2024 витребував з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/1669/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23.

Матеріали справи №927/1669/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 16.05.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.05.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржник у встановлений строк усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідного клопотання.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 24.05.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 25.06.2024 о 12 год. 15 хв.

10.06.2024 прокурором сформовано та подано через систему "Електронний суд" відзив на апеляційну скаргу відповідача, за яким просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 залишити без змін.

Прокурор зазначає, що ним належним чином та в достатньому обсязі обгрунтовано підстави представництва інтересів держави в суді в особі Сосницької селищної ради з посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), правових висновків Конституційного та Верховного судів, Європейського суду з прав людини, а також інформовано Сосницьку селищну раду про порушення Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладення додаткових угод до договору від 30.12.2020 №41АВ147-1441-20.

Прокурор вказує на те, що він звертається до суду про визнання додаткових угод недійсними через їх укладення з порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» без обґрунтованого належним чином коливанням ціни товару на ринку та з перевищенням встановленого законодавством імперативного 10% максимального ліміту щодо збільшення ціни, визначеної в Договорі.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 12.06.2024 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» - Антоненко Людмили Анатоліївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнив.

25.06.2024 відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі №927/1669/23 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №918/1043/21, обставини в якій є подібними обставинами даної справи та від висновків якої залежить правильне вирішення справи №927/1669/23.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.06.2024 відклав розгляд справи №927/1669/23 на 23.07.2024 на 13 год. 45 хв.

08.07.2024 та 09.07.2024 відповідач подав до Північного апеляційного господарського суду клопотання про зупинення провадження у справі №927/1669/23 до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнір Бізнес Груп" щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII.

19.07.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення прокурора щодо зупинення провадження у даній справі.

Колегія суддів, порадившись на місці, протокольною ухвалою відмовляє у задоволенні клопотань відповідача про зупинення провадження у справі.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої 1 статті 227 цього Кодексу до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 4 частини 1 статті 229 ГПК України).

Зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків (частина 1 статті 117 ГПК України), який продовжується з дня поновлення провадження у справі (частина 2 статті 117 ГПК України), а самі випадки, які регламентують зупинення провадження у справі чітко передбачені статтями 227, 228 ГПК України і є вичерпними.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 14.02.2022 у справі №357/10397/19 виснувала, що для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.

З огляду на викладене, відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №918/1043/21, оскільки відсутня об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи №927/1669/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з частиною 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно частини 3 статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, вирішення Конституційним судом відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII не впливатиме на спірні правовідносини у даній справі.

23.07.2024 у судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №9927/1669/232 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Прокурор та позивач своїх представників в судове засідання 23.07.2024 не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином згідно з вимогами статті 120 ГПК України.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається із позовної заяви прокурора та про що зазначено судом першої інстанції у рішенні, Сосницька селищна рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» уклали договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020 за результатами процедури відкритих торгів, на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі".

На момент підписання Договору (30.12.2020) сторонами погоджені всі його істотні умови - предмет, ціна, строк виконання зобов`язань за Договором, що відповідали змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. Наведене узгоджується з положеннями частини 3 статті 180 ГК України та Законом України «Про публічні закупівлі».

Виходячи з умов пунктів 1.2., 3.2. та 3.6. Договору, річний плановий обсяг постачання природного газу - 18000 куб.м. ціна 1 куб.м. природного газу складає 5,8600 грн (з ПДВ). Загальна сума Договору 105 480,00 грн (з ПДВ).

Додатковою угодою №1 від 04.02.2021 щодо зміни ціни, змінені істотні умови Договору, з 01.01.2021 збільшена ціна за одиницю товару до 6,44541 грн., в т. ч. ПДВ 20%, та зменшений обсяг товару до 16 365,13 куб. м. Фактично ціна за 1 куб.м. (одиницю товару) збільшилася на 9,99 %, в той час як замовлений обсяг природного газу зменшився, порівняно з погодженими під час закупівлі.

Прокурором звернуто увагу, що укладання додаткової угоди №1 є правомірним, оскільки відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Додатковою угодою №2 від 05.02.2021 щодо зміни ціни, змінені істотні умови Договору, з 01.01.2021 збільшена ціна за одиницю товару до 7,08931 грн., в т.ч. ПДВ 20%, зменшений обсяг товару до 14 878,73 куб. м. Фактично ціна за 1 куб.м. (одиницю товару) збільшилася на 9,99 %, в той час як замовлений обсяг природного газу зменшився, порівняно з погодженими під час закупівлі.

На підтвердження коливання ціни на ринку ТОВ «Чернігівгаз Збут» для укладення додаткової угоди №2 надано цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №62/21 від 14.01.2021. У довідці №62/21, підставою для її складання став лист-заява ТОВ «Чернігівгаз Бут» від 14.01.2021, який направлено ще до укладення додаткової угоди №1. Цінова довідка, надана ТОВ «Чернігівгаз Збут» як підтвердження збільшення вартості природного газу у лютому 2021 року, датована місяцем раніше - 14.01.2021, та відображає зміну ціни з 31.12.2020 по 13.01.2021.

Отже, фактично відповідач збільшив ціну природного газу на 9,99 % у порівнянні з ціною, вказаною у додатковій угоді №1.

Додатковою угодою №3 від 08.02.2021 щодо зміни ціни, змінені істотні умови Договору, з 01.01.2021 збільшена ціна за одиницю товару до 7,79753 грн., в т.ч. ПДВ 20%, зменшений обсяг товару до 13 527,35 куб. м. Фактично ціна за 1 куб.м. (одиницю товару) збільшилася на 9,99 %, в той час як замовлений обсяг природного газу зменшився, порівняно з погодженими під час закупівлі.

На підтвердження коливання ціни на ринку ТОВ «Чернігівгаз Збут» для укладення додаткової угоди №3 надано цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №116/21 від 20.01.2021, виконану на запит ТОВ «Чернігівгаз Збут» від 18.01.2021 - до укладення додаткових угод №1,2.

Отже, фактично відповідач збільшив ціну природного газу на 9,99 % у порівнянні з ціною, вказаною у додатковій угоді №2.

Додатковою угодою №4 від 09.02.2021 щодо зміни ціни, змінені істотні умови Договору, з 01.01.2021 збільшена ціна за одиницю товару до 8,57650 грн., в т.ч. ПДВ 20%, зменшений обсяг товару до 12 298,71 куб. м. Фактично ціна за 1 куб.м. (одиницю товару) збільшилася на 9,99 %, в той час як замовлений обсяг природного газу зменшився, порівняно з погодженими під час закупівлі.

На підтвердження коливання ціни на ринку ТОВ «Чернігівгаз Збут» для укладення додаткової угоди №4 надано цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №163/21 від 22.01.2021, виконану на запит ТОВ «Чернігівгаз Збут» від 22.01.2021 - до укладення додаткових угод №1-3, про рівень середньозважених цін ресурсу грудня 2020 року станом на 31.12.2020 та ресурсу лютого 2021 року станом на 22.01.2021.

Отже, фактично відповідач збільшив ціну природного газу на 9,99 % у порівнянні з ціною, вказаною у додатковій угоді №3.

Додатковою угодою №5 від 13.08.2021 зменшено обсяг постачання газу до 9 794,45 куб.м.

Додатковою угодою №6 від 13.08.2021 договір сторонами розірвано.

Отже, спір у даній справі на думку прокурора виник у зв`язку з тим, що на підставі спірних додаткових угод №№1-4 до договору від №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, укладених з порушенням умов договору та вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", вартість 1 куб. м. газового палива (природного газу) збільшено з 5, 8600 грн до 8,57650 грн або на 46, 36 % від ціни, визначеної у Договору, у зв`язку з чим обсяг постачання природного газу зменшено із 18 000 куб. м. до 9 794, 45 куб м., тобто на 8 205, 55 куб. м. або на - 45,6 %.

Необхідність укладення оспорюваних додаткових угод №2, №3, №4 до Договору відповідач обґрунтував зростанням вартості природного газу на ринку України в січні 2021 року відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» та п. 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Прокурор звертає увагу, що замовником - Сосницькою селищною радою, здійснено оплату товару за ціною значно вищою, ніж вона розраховувала під час укладення договору та отримано менше природного газу.

Також, за твердженням прокурора, недобросовісні дії зі сторони ТОВ "Чернігівгаз Збут", яке ініціювало внесення відповідних змін до договору, роблять результат закупівлі невизначеним та, як наслідок, призводять до неефективного використання бюджетних коштів Сосницькою селищною радою.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону №922-VIII договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За частиною другою статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону №922-VIII умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Із системного тлумачення наведених норм ЦК України, ГК України та Закону №922-VIII вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону №922-VIII, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Поряд з цим матеріалами справи підтверджено факт укладання між відповідачем та позивачем додаткових угод до договору, якими було збільшено ціну за 1 кВт/год електричної енергії більш ніж на 10% (на 46,36% від первісної ціни), а саме: №2 від 05.02.2021, №3 від 08.02.2021 та №4 від 09.02.2021.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що цінові довідки Харківської торгово-промислової палати №62/21 від 14.01.2021, №116/21 від 20.01.2021, №163/21 від 27.01.2021 мають фактографічно-інформаційний характер, наводять діапазон цін на природний газ у січні 2021 для постачальників природного газу, діючих у різних регіонах України.

З урахуванням установлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання сторонами вимог п. 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», при укладенні Додаткових угод №2 від 05.02.2021, №3 від 08.02.2021, №4 від 09.02.2021 щодо зміни ціни до Договору №41АВ147-1441-20, які суперечать наведеним вище нормам ЦК України та Закону №922-VIII, тому підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки зазначені додаткові угоди №2-4 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо ціни природного газу, поставленого за договором №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, мали регулюватись Договором постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020, з урахуванням додаткової угоди №1 від 04.02.2021, згідно з яким ціна природного газу за 1 куб.м складає 6,44541грн.

За договором №41АВ147-1441-20 від 30.12.2020 відповідач, у період січень-квітень 2021 року, поставив позивачу природний газ в обсязі 9 794,45 куб. м. за який останній розрахувався в повному обсязі, сплативши відповідачу кошти в сумі на суму 84 002,08 грн.

Натомість виходячи з ціни, обумовленої сторонами в договорі, з урахуванням додаткової угоди №1, позивач повинен був сплатити відповідачу за природний газ в спірному періоді 63 129,25 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 20 872,83 грн. Таким чином, грошові кошти в сумі 20 872,83 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Сосницької селищної ради, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до абзаців 1, 2, 4 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 77, 78, 81 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, сформувала висновки, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, де вказано, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини 1, 5 та 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частинами 1 та 4 статті 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами 1 та 2 статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі бюджету, фінансів і цін, зокрема, віднесено фінансування видатків з місцевого бюджету в установленому законом порядку (пункт 4 частини 1 статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є в комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Зазначені прокурором у позові порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі" завдають шкоди територіальній громаді в особі Сосницької селищної ради у вигляді незаконних витрат бюджетних коштів, унеможливлюють їх раціональне та ефективне використання і здатне спричинити істотну шкоду інтересам Сосницької селищної ради.

Сосницька селищна рада як орган місцевого самоврядування, є розпорядником бюджетних коштів у розумінні статті 22 Бюджетного кодексу України, що уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, водночас, зобов`язана ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави в бюджетній сфері.

Сосницька селищна рада, укладаючи оспорювані додаткові угоди до договору про закупівлю, які за доводами прокурора суперечать умовам договору та вимогам пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", сприяла порушенню інтересів територіальної громади. Тобто, селищна рада є органом, до компетенції якого віднесені повноваження контролю за використанням коштів місцевого бюджету, при цьому, неналежно їх реалізує.

Позиція Верховного Суду щодо правомірності подання прокурором позову в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, відображена в постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №926/1392/20, від 05.08.2021 у справі №911/1236/20, від 13.10.2020 у справі №912/1580/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема, і тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор визначив орган, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах Сосницьку селищну раду.

Як встановлено судом, в обґрунтування підстав для звернення з цим позовом в особі Сосницької селищної ради, прокурор посилається на укладення між позивачем та відповідачем оспорюваних додаткових угод всупереч вимог чинного законодавства, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу поставки природного газу. Прокурор зазначив, що використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну та фінансову основу системи бюджетного фінансування, що завдає шкоду інтересам держави. Укладенням додаткових угод до Договору порушені матеріальні інтереси органу державної влади, оскільки, з урахуванням додаткових угод, Сосницька селищна рада фактично отримала меншу кількість товару у порівнянні з тим, що визначений первісним договором та за значно вищою ціною.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що прокурор звертався до Сосницької селищної ради листом №2315 вих-22 від 13.09.2022 про надання інформації щодо проведення процедури закупівлі та укладення спірних додаткових угод до Договору. В листі зазначено, що підписання додаткових угод внесено зміни в частині збільшення ціни за 1 куб.м. газу та зменшення обсягу постачання газу, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», та призвело до надмірної сплати коштів. Зокрема, прокурор просив повідомити чи зверталася Сосницька селищна рада з позовом до суду про визнання додаткових угод недійсними та стягнення надміру сплачених коштів та чи планує подання такого позову.

Сосницька селищна рада, на звернення прокурора, листом №04-20/620 від 20.09.2022 повідомила, що селищною радою про заходи щодо стягнення надмірно сплачених коштів було не відомо, а тому й підстав для вжиття заходів на повернення надмірно сплачених коштів не було. Також Сосницька селищна рада просила працівників Київської окружної прокуратури вжити заходів по представництву ради в суді з даного питання відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки фахівці, які б могли представляти інтереси ради відсутні.

Сосницькою селищною радою підтверджено нездійснення жодних заходів, спрямованих на самостійне звернення до суду з відповідним позовом.

Корюківська окружна прокуратура листом №51-75-4713вих-23 від 20.10.2023 повідомила Сосницьку селищну раду у порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно доведеності прокурором бездіяльності компетентного органу та наявності підстав для звернення з позовом. Наведе підтверджує дотримання прокурором порядку звернення до суду в інтересах Ради, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі "Салов проти України" від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції у даній постанові надано вичерпні відповіді на доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, із застосування норм права, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.03.2024 у справі №927/1669/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за апеляційний перегляд покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз Збут».

4. Матеріали справи №9927/1669/23 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 29.07.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська