ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2024 р. Справа № 911/1194/24

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В. розглянув матеріали справи

Товариства з обмеженою відповідальністю "Різалт-нафтопродукти"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроагромаркет 1"

про стягнення 248604,81 грн,

без виклику представників учасників провадження

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Різалт-нафтопродукти" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовною заявою від 02.05.2024 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроагромаркет 1" (далі - відповідач), у якій просить суд стягнути із відповідача заборгованість в сумі 248604,81 грн, із них: 100000,00 грн - сума основного боргу, 57206,25 грн - пеня, 56867,51 грн - 30% річних, 9531,05 грн - інфляційні втрати.

Позов пред`явлено з підстав неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором постачання нафтопродуктів від 28.09.2022 № 28.

Господарський суд Київської області ухвалою від 10.05.2024 вказану позовну заяву залишив без руху та постановив усунути виявлені недоліки у десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду доказів відправлення копії позовної заяви і доданих до неї документів Товариству з обмеженою відповідальністю "Євроагромаркет 1", а саме опису вкладення у цінний лист та фіскального чека про надання послуг поштового зв`язку; усунення розбіжностей у визначеній ціні позову із змістом позовних вимог.

Через канцелярію суду 21.05.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Різалт-нафтопродукти" надійшов лист від 16.05.2024, в додаток до якого позивач долучив позовну заяву від 02.05.2024, якою усунув розбіжності у визначеній ціні позову із змістом позовних вимог, а також докази відправлення копії позовної заяви і доданих документів відповідачеві.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви від 02.05.2024, наданої в додаток до зазначеного листа, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 248604,81 грн, із них: 100000,00 грн - сума основного боргу, 25000,00 грн - штраф, 57206,25 грн - пеня, 56867,51 грн - 30% річних, 9531,05 грн - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.05.2024 року відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи); сторонам встановлено строки для вчинення процесуальних дій у справі.

12.06.2024 від ТОВ «Євроагромаркет 1» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує частково проти позовних вимог позивача та зазначає наступне:

- стосовно вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 100000,00 грн справа підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки 22.05.2024 зазначена сума була оплачена відповідачем повністю;

- з приводу стягнення штрафу в розмірі 25000,00 грн, сума неустойки не підлягає задоволенню, оскільки на виконання п. 6.5 Договору позивач не направляв письмову вимогу про стягнення штрафу;

- щодо розрахунку 30 % річних та інфляційних втрат, заявлені суми просить задовольнити частково, оскільки невірний період нарахування;

- в частині стягнення штрафних санкцій просить вимоги просить задовольнити частково зменшивши їх на 99%;

- щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а також про визначення органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення право нараховувати 3% річних - залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2022 року між ТОВ «Різалт-Нафтопродукти» (далі - постачальник) та ТОВ «Євроагромаркет» (далі - покупець) було укладено Договір постачання нафтопродуктів № 28, відповідно до умов якого постачальник обов`язується у відповідності із замовленням передавати партіями у власність покупцю нафтопродукти (далі - товар), а покупець зобов`язується приймати нафтопродукти та своєчасно здійснювати їх оплату на умовах даного договору та Додаткових угод до нього.

Згідно п.п. 2.1, п. 2.2 якість товару повинна відповідати технічним умовам (ТУ) і державним стандартам (ДСТ), що діють на території України і підтверджуватись паспортом якості і сертифікатом відповідності заводу виробника товару.

Одиниця виміру кількості товару, асортимент товару та кількість поставки товару, що поставляється за Договором визначається в заявках та додаткових угодах до даного Договору.

Пунктом 3.1 Договору ТОВ «Євромаркет 1» зобов`язується оплатити товар згідно з умовами, визначеними в Додаткових угодах.

Додатковою угодою № 270 від 21.11.2023 сторони погодили, що постачальник передає у власність, а покупець приймає та оплачує товар (нафтопродукти) - конденсат газовий стабільний ТУ-У 3.002-99 кількістю 14590,00 л за ціною 40,00 грн з ПДВ загальною вартістю 583600,00 грн.

Додаткова угода підписана та скріплена печатками перших осіб підприємств, про що свідчать підписи, з боку постачальника - директора Запорожець Ю.В., з боку покупця - ОСОБА_1 .

Пунктом 4 Додаткової угоди передбачені умови оплати: покупець здійснює оплату товару протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту відвантаження товару.

Так, з видаткової накладної, підписаної сторонами та скріпленої печатками перших осіб підприємств за номером № 270 від 21.11.2023, постачальник передав, а покупець прийняв нафтопродукти на суму 583600,00 грн, що також підтверджується товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів № Р270 від 21.11.2023 про отримання товару 21.11.2023 о 15:13 за адресою визначеною в п.3 Додаткової угоди - Київська область, м. Переяслав, вул.. Адмірала Нахімова, 7.

Разом з тим, зазначена в накладній та Додатковій угоді сума отриманого товару в повному обсязі оплачена не була, що свідчить про неналежне та неповне виконання покупцем своїх договірних зобов`язань стосовно вчасної та повної оплати. Як наслідок за відповідачем утворилась заборгованість на момент подачі позову в розмірі 100000,00 грн, за стягненням якої позивач і звернувся до суду.

Поряд з вказаною заборгованістю, позивачем заявлені до стягнення 25000,00 грн штрафу (згідно п. 6.5 Договору), 57206,25 грн пені (згідно п. 6.4 Договору), 56867,51 грн 30% річних (згідно п. 6.6 Договору), а також 9531,05 грн інфляційних втрат.

Вказані позивачем суми фінансових та штрафних санкцій нараховані останнім, як на суму основного боргу в розмірі 100000,00 грн, заявлених до стягнення в межах розгляду даної справи, так і на суми здійснених відповідачем проплат, які відбулись поза межами встановлено строку оплати, тобто з простроченням здійснення платежу, визначеного п. 4 Додаткової угоди.

Як зазначалось вище, у відзиві на позов відповідачем зазначається, що згідно бухгалтерського обліку заборгованість станом на 27.05.2024 за ТОВ «Євромаркет 1» відсутня, а сума основного боргу, за стягненням якої звернувся позивач в розмірі 100000,00 грн сплачена відповідачем 22.05.2024, про що свідчить платіжна інструкція. За таких обставин, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України спір в частині стягнення 100000,00 грн підлягає закриттю.

Стосовно стягнення 25% штрафу в розмірі 25000,00 грн, то зазначена сума не підлягає задоволенню, оскільки умовами Договору передбачено обов`язок постачальника надіслати письмову вимогу про сплату штрафу. Оскільки зазначена процедура позивачем не виконана, підстави для стягнення штрафу відсутні.

Також на думку відповідача, розрахунок 30% річних та пені виконано невірно, оскільки відлік прострочення грошового зобов`язання розпочинається з 25.11.2023 (субота). Інфляційні втрати в розмірі 1325,00 грн, розрахунок яких здійснено з 15.03.2024 по 28.03.2024 також задоволенню не підлягають, оскільки в березні 2024 здійснювались проплати.

Власного контррозрахунку відповідач не надає, додатково керуючись нормами ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, просить зменшити розмір штрафних санкцій на 99%, обґрунтовуючи зазначену вимогу складним економічним становищем відповідача, яке є сільськогосподарським підприємством, а також зважаючи на той факт, що в матеріалах справи відсутні обґрунтування понесення позивачем збитків чи настання для нього негативних наслідків, враховуючи повне виконання відповідачем на момент прийняття рішення зобов`язань зі сплати основного боргу.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором постачання нафтопродуктів № 28 від 28.09.2022 року.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно умов Договору № 28, а також Додаткової угоди 270 від 21.11.2023 позивач передав, а відповідач отримав наступний товар: конденсат газовий стабільний ТУ-У 3.002-99 на суму 583600,00 грн, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Судом було досліджено зазначену накладну, а також товарно-транспортну накладну, виписану на доставку вказаного товару та встановлено, що претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, також зазначені заперечення відсутні і в поданому відзиві, а отже вказаний у видатковій накладній товар прийнятий відповідачем 21.11.2023, що свідчить про повноту та якість виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, а тому товар вважається прийнятим без зауважень в повному обсязі.

За твердженням позивача та наявними у справі доказами, станом на момент подачі позову - 03.05.2024 за відповідачем наявна заборгованість за видатковою накладною повністю не оплачена на суму 100000,00 грн, з вимогою про стягнення якої позивач і звернувся до суду.

Як вказано в п. 4 додаткової угоди, покупець здійснює оплату протягом 3 календарних днів, з моменту відвантаження товару.

Товар відвантажено в день підписання накладної, а також товарно-транспортної накладної, про що зазначено вище, 21.11.2023 о 15:13 год.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за цією накладною включно до 24.11.2023 року. Таким чином, початком для настання у відповідача грошового зобов`язання зі сплати заборгованості буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, тобто 25.11.2023.

Суд відзначає, що посилання відповідача у відзиві на позов про те, що 25.11.2023 не може бути зазначено позивачем як відлік прострочення зобов`язання, оскільки 25.11.2023 - це субота, не беруться судом до уваги, оскільки з урахуванням ст. 253 ЦК України та п. 4 Додаткової угоди строк здійснення оплати за товар визначений календарними, а не банківськими днями. Відтак, початок відліку настання прострочення грошового зобов`язання саме з 25.11.2023 є правомірним та обґрунтованим.

Разом з тим, ані у строк визначений Договором - до 24.11.2023 (включно), ані на момент подачі позову до суду - 03.05.2023, заборгованість в сумі 100000,00 грн відповідачем не була погашена, що і стало підставою для звернення позивача про стягнення вищевказаної суми основного боргу за Договором № 28.

У відзиві на позов відповідач просить закрити провадження у справі в цій частині, оскільки 22.05.2024 ТОВ «Євроагомаркет 1» на розрахунковий рахунок ТОВ «Різалт-нафтопродукти» було перераховано 100000,00 грн з призначенням платежу «за конденсат газовий», про що свідчить платіжна інструкція № 1329 від 22.05.2024.

Судом досліджено вказану платіжну інструкцію, з урахуванням норм чинного процесуального законодавства стосовно підстав для закриття провадження у справі та встановлено наступне.

Випадки, коли суд закриває провадження у справі унормовані ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. Наведена стаття встановлює вичерпний перелік підстав припинення провадження у справі, в тому числі, коли відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої).

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного правовідношення між сторонами, яке було підставою звернення ТОВ «Різалт-нафтопродукти» до суду.

Судом встановлено, що предметом позову ТОВ «Різалт-нафтопродукти» є стягнення з ТОВ «Євроагромаркет 1» 248604,81 грн, з яких: 100000,00 грн складає суму основного боргу.

Дослідивши надану відповідачем платіжну інструкцію № 1329 від 22.05.2024 на суму 100000,00 грн, суд встановив, що вказана оплата здійснена на користь позивача «за конденсат газовий», що безпосередньо випливає з призначення платежу. Крім того сплачені відповідачем на користь позивача 100000,00 грн в повному обсязі охоплюють заявлену до стягнення у даній справі суму основного боргу, у зв`язку з чим суд вважає вказану платіжну інструкцію належним та допустимим доказом погашення спірної заборгованості відповідачем перед ТОВ «Різалт-нафтопродукти».

Враховуючи викладені вище обставини, оскільки відповідачем погашено спірну суму основної заборгованості у повному обсязі в розмірі 100000,00 грн лише 22.05.2024, тобто після звернення позивача до суду, суд зазначає, що між сторонами припинив існувати предмет спору, з огляду на що провадження у справі в частині стягнення 100000,00 грн заборгованості за Договором № 28 від 28.09.2022 слід закрити за відсутністю предмета спору

Поряд з цим, позивачем були заявлені до стягнення 25 000,00 грн штрафу (п. 6.5 Договору) та 57 206, 25 грн пені (п. 6.4 Договору).

Так, одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено, зокрема, штраф.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6.5. Договору обумовлено, що у випадку якщо термін прострочення покупцем проведення взаєморозрахунків перевищує 15 календарних днів, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 25% від суми заборгованості, протягом 5 робочих днів із дня одержання відповідної письмової вимоги постачальника.

Зважаючи на те, що обов`язковою умовою для настання відповідальності у вигляді штрафу є письмова вимога постачальника (позивача), однак до матеріалів справи позивачем вказана вимога не додана, як і не подано доказів про її направлення на адресу ТОВ «Євроагромаркет 1» (фіскальний чек, рекомендоване поштове відправлення чи особисте вручення законному представникові товариству), про відсутність надіслання та отримання такої вимоги також наголошує у своєму відзиві відповідач, суд не вбачає підстав для задоволення неустойки у вигляді 25% штрафу в розмірі 25000 грн, оскільки зазначена вимога не підтверджена належними доказами та є передчасною.

Стосовно стягнення 57206,25 грн пені, нарахованої позивачем за загальний період з 25.11.2023 по 30.04.2024, починаючи з усієї суми заборгованості в розмірі 583600,00 грн з урахуванням часткових проплат, які надходили від відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно положеннями Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами п. 6.4 Договору сторони визначили, що у випадку порушення покупцем термінів здійснення взаєморозрахунків, передбачених Договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується на весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

Судом встановлено, на підставі поданих позивачем доказів та про що також вказує у відзиві відповідач, оплата за отриманий в розмірі 583 600,00 грн товар здійснювалась ТОВ «Євроагромаркет 1» наступним чином:

· 01.03.2024 оплачено 183600,00 грн, в якості доказу позивачем подано інформаційне повідомлення про зарахування коштів № 1199 від 01.03.2024;

· 15.03.2024 оплачено 135000,00 грн, в якості доказу позивачем подано інформаційне повідомлення про зарахування коштів № 1250 від 15.03.2024;

· 29.03.2024 оплачено 165000,00 грн, в якості доказу позивачем подано інформаційне повідомлення про зарахування коштів №1270 від 29.03.2024;

· 22.05.2024 оплачено 100000,00 грн, в якості доказу відповідачем подано платіжна інструкція №1329 від 22.05.2024.

Як було зазначено вище, строк оплати на всю суму заборгованості за Договором № 28 настав 25.11.2023.

За таких обставин, правомірним та правильним нарахуванням пені, з урахуванням часткових проплат будуть наступні періоди:

- на суму боргу 583600,00 грн за період з 25.11.2023 по 29.02.2024 (оплата надійшла 01.03.2024 в сумі 183600,00 грн), розмір пені склав 47 089,04 грн;

- на суму боргу 400000,00 грн за період з 01.03.2024 по 14.03.2024 (оплата надійшла 15.03.2024 в сумі 135000,00), розмір пені склав 4590,16 грн;

- на суму боргу 265000,00 грн за період з 15.03.2024 по 28.03.2024 (оплата надійшла 29.03.2024 в сумі 165 000,00 грн), розмір пені склав 2939,62 грн;

- на суму боргу 100000,00 грн за період з 29.03.2024 по 30.04.2024 (станом на день подання позову; оплачено борг повністю 22.05.2024), розмір пені склав 2587,43 грн.

Слід зазначити, що визначені судом періоди повністю збігаються із періодами, зазначеними в розрахунку позовних вимог, доданих до позовної заяви ТОВ «Різалт-Нафтопродукти».

Таким чином, перевіривши правильність нарахування пені, за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга:Закон» загальний розмір пені склав 57206,25 грн (47089,04+4590,16+2939,62+2587,43), з урахуванням чого позовна вимога про стягнення пені в сумі заявленій позивачем є правомірною та обґрунтованою.

У відзиві на позовну заяву, ТОВ «Євроагромаркет 1», керуючись нормами ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, просить суд позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій задовольнити частково, зменшивши їх на 99%.

Обґрунтовуючи правомірність заявленого клопотання, відповідач звертає увагу на наявні у справі докази: повне виконання відповідачем на момент прийняття рішення зобов`язань зі сплати заборгованості, зокрема її відсутність; складне матеріальне становище відповідача в умовах воєнного стану, яке є сільськогосподарським підприємством; відсутність доказів стосовно понесення позивачем збитків чи настання для нього інших негативних наслідків.

Вирішуючи питання можливості зменшення розміру неустойки, суд виходить з такого.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

При вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Частиною 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Разом з тим, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, інших обставин, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідністю розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 910/19925/17.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 918/289/19.

Враховуючи положення вказаних вище норм процесуального законодавства, а також правову позицію, при зверненні до суду з заявою про зменшення розміру неустойки заявником повинні бути доведені конкретні обставини, які підтверджують перебування товариства в надзвичайно складних фінансово-економічних умовах.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19.

Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Таким чином, зменшення (за клопотанням сторони) розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

З аналізу поданого відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій на 99%, викладеного у відзиві на позов, ТОВ «Євроагромаркет 1» вказує, що на всю суму основного боргу в розмірі 100000,00 грн інфляційні втрати, 30% річних, пеня та штраф у відсотковому співвідношенні складають 148,6 %; розмір заявленого штрафу та пені складає 82,20 % від суми основного боргу.

В силу статті 230 Господарського процесуального кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суд зазначає про те, що із заявлених штрафних санкцій в розмірі - 82206,25 грн (штраф та пеня), нарахованих на суму заборгованості за Договором № 28 від 28.09.2022 в розмірі 583600,00 грн (щодо якої у позивача виникло право нараховувати штрафні санкції, у зв`язку з несвоєчасним виконанням договірних зобов`язань), суд задовольнив лише вимогу про стягнення 57206,25 грн пені, що у відсотковому співвідношенні від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за накладною № 270 від 21.11.2023 та Договором складає 10,20%.

За таких обставин твердження відповідача, що розмір штрафних санкцій є значно вищим, ніж сума основного боргу, є помилковим та необґрунтованим.

Також суд наголошує, що заявником в обґрунтування «складного економічного становища відповідача» не надано жодних доказів в підтвердження вказаних обставин: фінансового звіту, нерентабельності підприємства та/або доказів, що відповідач звертався до відповідача з листами з проханням відстрочити оплату заборгованості, у зв`язку з неможливістю своєчасно виконати грошові зобов`язання з оплати товару, тощо.

Зважаючи на те, що задля зменшення розміру неустойки заявником повинні бути доведені конкретні обставини, які підтверджують перебування товариства в надзвичайно складних фінансово-економічних умовах, суд вважає, що підстави для зменшення штрафних санкцій на 99% з урахуванням наведених відповідачем обставин, відсутні, як наслідок, суд відмовляє в задоволенні клопотання ТОВ «Євроагромаркет 1», викладеного в п. 3 прохальної частини відзиву.

Також позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 30% річних в сумі 56867,51 грн за період з 25.11.2023 по 01.05.2024 та інфляційних втрат в розмірі 9531,05 грн нарахованих за період з грудня 2023 по лютий 2024 та з 15.03.2024 по 28.03.2024.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3 % річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) так само як інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Сторонами в п. 6.6 Договору встановлено, що у випадку прострочення покупцем терміну здійснення взаєморозрахунку передбаченого Договором або Додатковою угодою до Договору, покупець зобов`язаний на вимогу постачальника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,а також 30% річних від простроченої суми за користування грошовими коштами.

Стосовно нарахування 30 % річних, судом встановлено, що позивач визначив загальний період з 25.11.2023 по 01.05.2024. При цьому, аналогічно нарахуванню неустойки, позивачем здійснено розрахунок відсотків річних враховуючи часткові проплати, які надходили 01.03.2024, 15.03.2024, 29.03.2024.

Таким чином, перевіривши правильність наданих позивачем розрахунків, здійсненим за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга:Закон» з урахуванням встановлених сторонами 30%, суд зазначає, що заявлені позивачем до стягнення 56 867, 51 грн здійснені арифметично вірно та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також на суму несвоєчасно виконаних грошових зобов`язань в розмірі 583600,00 грн за загальний період з грудня 2023 по травень 2024 позивачем нараховано 9531,05 грн інфляційних втрат.

Судом було здійснено власний розрахунок інфляційних втрат за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга:Закон», з урахуванням наявної заборгованості на момент здійснення вказаного розрахунку та часткових проплат, які надходили від відповідача в березні 2024, та встановлено, що інфляційні нарахування становлять 9731,05 грн.

Зважаючи, що суд не вправі виходити за межі заявлених позивачем вимог, інфляційні втрати підлягають задоволенню в сумі вказаній позивачем - 9531,05 грн.

За змістом ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи викладені вище в сукупності обставини та надані в їх підтвердження докази, суд задовольняє позовні вимоги частково. З ТОВ «Євроагромаркет 1» на користь позивача суд стягує: 57206,25 грн пені, 56867,51 грн 30% річних, 9531,05 грн інфляційних втрат. В частині стягнення 100000,00 грн основного боргу суд закриває провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. В частині стягнення 25000,00 грн штрафу суд відмовляє.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, слід зазначити, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір вимог (100000,00 грн) відповідачем не було сплачено в добровільному порядку.

З урахуванням викладеного, зокрема часткового задоволення позовних вимог та зважаючи, що сума основного боргу (100000,00 грн) була погашена 22.05.2024, тобто після звернення позивача до суду (03.05.2024), розмір судового збору який підлягає до стягнення з відповідача становить 3354,07 грн.

Також відповідно до змісту викладених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача 9600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

29.04.2024 року між ТОВ «Різалт-Нафтопродукти» (далі - клієнт) та Адвокатом Тереховським Дмитром Олександровичем (далі - адвокат), який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ №1825 від 08.08.2017 був укладений Договір про надання правової (правничої) допомоги № 2904.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Згідно розділу 2 Рекомендацій Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури щодо оподаткування адвокатських об?єднань та адвокатів, як самозайнятих осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність, затверджених рішенням Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури від 18 березня 2011 р. NєVI/4-97 та норм діючого законодавства, вбачається, що адвокатська діяльність не є господарською і, зокрема, підприємницькою у значенні ст. 3 Господарського кодексу України, а адвокат не є суб?єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність. У відповідності до п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діляьноті.

Адвокат Тереховський Д.О. здійснює діяльність як самозайнята особа.

До матеріалів позовної заяви позивачем подано Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ 1825, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області від 08.08.2017 № 11, а також Ордер, виданий ТОВ «Різалт-нафтопродукти» на надання правничої (правової) допомоги у Господарському суді Київської області.

Предметом Договору про надання правової (правничої) допомоги № 2904 є надання адвокатам усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані з захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, у тому числі щодо стягнення заборгованості з ТОВ «Євроагромаркет 1» за Договором постачання нафтопродуктів № 28 від 28.09.2022.

Згідно п. 4.2 Договору, гонорар адвоката визначається обсягом виконаної роботи та погоджується сторонами окремо в Додатках до даного Договору та Актах виконаних робіт (наданих послуг), які є невід`ємними частинами Договору.

В Додатку № 1до Договору про надання правничої допомоги № 2904 від 29.04.2024, адвокат на умовах Договору зобов`язується надати послуги по стягненню заборгованості з ТОВ «Євроагромаркет 1» за Договором постачання нафтопродуктів № 28 в Господарському суді Київської області. За надання вказаних послуг клієнт зобов`язується сплатити адвокату фіксований гонорар в розмірі 9600, 00 грн.

Тобто, на виконання п. 4.2 Договору, сторони обумовили обсяг визначених робіт та вартість наданих послуг.

Згідно наданої позивачем квитанції № 2904, адвокат отримав гонорар (винагороду) в розмірі, визначеному в Додатку та Акті виконаних робіт (наданих послуг) в розмірі 9600,00 грн.

У відзиві на позов, відповідач не погодився із розміром правничої допомоги, вказавши на те, що в попередньому рахунку та Акті виконаних робіт сторони домовились про розгляд справи та подачу позову до Господарського суду Дніпропетровської області. В квитанції № 2904 не вказано прізвище фізичної особи, яка від імені ТОВ «Різалт-Нафтопродукти» надала готівку адвокату. Також, на думку відповідача, дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує розмір правової допомоги, застосовуючи критерій розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката, вважає, що вказаний позивачем розмір правничої допомоги є значно завищеним, та не складає визначені позивачем 9600,00 грн. Як наслідок, в прохальній частині відзиву виклав вимогу про залишення без задоволення витрат на стягнення правничої допомоги.

З даного приводу слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 листопада 2022 року (справа № 922/1964/21) вказала, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Судом також враховано, що витрати з наданої професійної правничої допомоги у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Таким чином, викладені у відзиві заперечення стосовно неспівмірності витрат, сплачених адвокату, а також заперечення стосовно неналежності квитанції з підстав не зазначення з боку ТОВ «Різалт-Нафтопродукти» особи, яка надала готівку адвокату, не беруться судом до уваги, оскільки зазначені обставини не потребують додаткового доказування.

Також відповідач у відзиві на позов зазначає, що у попередньому розрахунку та акті виконаних робіт (наданих послуг) сторони домовились про подачу позовної заяви до Господарського суду Дніпропетровської області, а тому, на думку відповідача, зазначені документи не можуть бути доказами понесених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу із зверненням останнього до Господарського суду Київської області.

Судом досліджено вищезазначені документи в сукупності з іншими доказами, поданими позивачем на підтвердження наданих послуг (правової допомоги) у справі за позовом ТОВ «Різалт-нафтопродукти» до ТОВ «Євроагромаркет 1» та встановлено, що Додатком № 1 до Договору №2904 від 29.04.2024 сторони обумовили перелік послуг, що зобов`язується надати адвокат за Договором № 28 від 28.09.2022, зокрема, в п. 2 зазначено «подача позовної заяви до Господарського суду Київської області», що і було здійснено адвокатом позивача.

В Додатку № 2 (Попередній розрахунок) від 29.04.2024 та Акті виконаних (наданих послуг), які також укладені до Договору № 2904 від 29.04.2024, сторонами замість «до Господарського суду Київської області», як це зазначено в Додатку № 1 було вказано в п. 2 - «до Господарського суду Дніпропетровської області», що суд розцінює як технічну описку, оскільки доказів стосовно наявності спору між цими сторонами у Господарському суді Дніпропетровської області матеріали справи не містять.

До того ж, іншого Договору за № 2904 від 29.04.2024, на виконання якого міг бути складений Додаток № 2 (Попередній розрахунок) та Акт, до матеріали справи не додано.

За таких обставин, досліджуючи надані документи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих представником ТОВ «Різалт-нафтопродукти» доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом Тереховським Д.О. професійної правничої допомоги позивачу у цій справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

Відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги у цій справі задоволено частково, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України, підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 8634,61 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У прохальній частині позовної заяви - пункт 4 позивач просив суд визначити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення (в тому числі приватному виконавцю) право нараховувати 3 % річних за формулою: сума 3% річних = С *3*Д/365/100 (С - сума заборгованості, Д - кількість днів:-на суму боргу 248604,81 грн за період з 02.05.2024 до моменту виконання рішення суду товариством з обмеженою відповідальністю «Євроагромаркет 1»).

Відповідно до ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних за час прострочення.

Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом, а не обов`язком, у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому, вказане положення є нормою процесуального права і не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування таких сум до моменту виконання судового рішення.

У зазначеній позивачем вимозі, викладеній в п. 4 прохальної частини, останній просить суд визначити орган, який буде здійснювати нарахування 3% річних за формулою на суму боргу в розмірі 248604,81 грн, при цьому зазначена сума, крім основної заборгованості включає в себе застосовані відповідачем інші санкції у вигляді штрафу, пені, 30% річних та інфляційних нарахувань. З урахуванням визначених вище норм законодавства, суд вказує, що право на нарахування 3% річних можливе лише на суму грошового зобов`язання - основного боргу.

Разом з цим, вищевикладені обставини, встановлені рішенням суду свідчать про те, що сума боргу за Договором постачання нафтопродуктів від 28.09.2022 №28 за ТОВ «Євроагромаркет 1» на момент винесення рішення відсутня. Тобто, отриманий за Договором № 28 та накладною № 270 від 21.11.2023 товар на суму 100000,00 грн, яка була предметом розгляду даного спору, сплачено відповідачем повністю.

Таким чином, підстави для задоволення клопотання, викладеного в п. 4 прохальної частини позовної заяви, про визначення органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення (в тому числі приватному виконавцю) право нараховувати 3 % річних відсутні.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 129, 231, 237, 238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов частково.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення 100000,00 грн основного боргу.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроагромаркет 1" (08400, Київська обл., м. Переяслав, вул. Нахімова Адмірала, буд. 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Різалт-нафтопродукти" (36003, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Балакіна, буд. 20, ): 57206 (п`ятдесят сім тисяч двісті шість) грн 25 коп. пені, 56867 (п`ятдесят шість тисяч вісімсот шістдесят сім) грн 51 коп. 30% річних, 9531 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять одну) грн 05 коп. інфляційних втрат, 3354 (три тисячі триста п`ятдесят чотири) грн 07 коп. судового збору та 8634 (вісім тисяч шістсот тридцять чотири) грн 61 коп. витрат на професійну правничу допомогу

4. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін