РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2024Справа № 910/5753/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін господарську справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" (65007, Одеська обл., м. Одеса, вул. Ватутіна Генерала, буд. 14, ідентифікаційний код 43015083)

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661)

про стягнення 26 607, 87 грн,

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 26 607,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання товару № 53-123-01-21-07246 від 05.11.2021 в частині оплати поставленого товару, що було встановлено рішенням суду у справі №910/13785/22. Предметом спору даної справи є стягнення з відповідача 26 607, 87 грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/5753/24 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

27.05.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС Акціонерним товариством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на настання надзвичайних обставин, які перешкоджали компанії своєчасно виконати свої зобов`язання, а саме: втрату відповідачем значної частини виробничих потужностей, виконання відповідачем в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу, необхідність у таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської), при цьому основною причиною накопичення боргу є заборгованість ДП "Гарантований покупець" перед АТ "НАЕК "Енергоатом", також на виконання вимог Закону України "Про санкції" відповідачем було прийнято рішення зупинити здійснення видаткових операцій за договорами, укладеними з позивачем, в частині товару, країною походження якого є РФ та РБ.

28.05.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС відповідачем подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 99%, враховуючи втрату відповідачем значної частини виробничих потужностей, пріоритетність забезпечення фінансування відповідачем заходів підтримання безпеки атомних станцій, виконання відповідачем спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу.

31.05.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС Товариством з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" подано відповідь на відзив, у якій позивачем зазначено, що обставини, про які зазначає відповідач у відзиві, не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, при цьому відповідачем не доведено неможливість виконання ним свого зобов`язання.

Цією ж датою позивачем через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС подано заперечення на клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, в якому останній зазначає про помилковість ототожнення відповідачем 3% річних та інфляційних втрат із штрафними санкціями, а також, що, враховуючи незначну суму позову, у даному випадку не порушуються принципи розумності, справедливості та пропорційності, та відсутні підстави для зменшення інфляційних втрат.

Відповідач своїм правом на подання заперечень, передбаченим приписами статті 167 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

У частині восьмої статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Поряд із цим, у зв`язку з перебуванням судді Пукшин Л.Г. у щорічній відпустці підписання тексту рішення здійснено після виходу судді з відпустки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/13785/22 від 17.05.2023 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" задоволено повністю, присуджено до стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" основний борг в сумі 405 600 грн 00 коп., інфляційні втрати в сумі 86 417 грн 65 коп., 3% річних в сумі 9 201 грн 01 коп. та судовий збір в сумі 7 518 грн 28 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Судом також зазначено в порядку частини десятої статті 238 Господарського процесуального кодексу України про нарахування органом (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення у справі №910/13785/22 від 17.05.2023, 3 % річних до моменту повної оплати безпідставно набутих коштів.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/13785/22 залишено без змін.

Під час розгляду справи №910/13785/22 судами встановлено наступні обставини.

05.11.2021 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" (постачальник) був укладений договір на постачання товару № 53-123-01-21-07246 за умовами якого постачальник зобов`язується передати покупцю, а покупець приймає на себе зобов`язання прийняти і сплатити товар - код СРV 338430000-8 по ДК 021:2015 - Детектори та аналізатори (Аналізатор розчину кисню), (далі - товар), у кількості, асортименті і цінам, зазначеними у специфікації № 1 (додаток до договору № 1), що є невід`ємною частиною цього договору. Рік виготовлення товару - не раніше 2020 року.

Відповідно до п. 2.1. договору загальна вартість товару є твердою і складає: разом: 338 000,00 грн. без ПДВ; крім того ПДВ 20 % : 67 600,00 грн; всього з ПДВ: 405 600,00 грн. (чотириста п`ять тисяч шістсот гривень нуль копійок).

У п. 2.2. договору сторони погодили, що за даним договором оплата відбувається протягом 45 робочих днів після постачання товару згідно специфікації № 1 (додаток до договору № 1) та виконання постачальником умов п.п. 3.2., 6.1 цього договору. Пеня за несвоєчасну оплату не нараховується.

На виконання зобов`язань за договором № 53-123-01-21-07246 від 05.11.2021 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято аналізатор розчиненого кисні ЛІДЕР-651 (5 шт). Ціна товару 67 600 грн за 1 шт., заг. сума - 338 000,00 грн; Всього разом з ПДВ вартість товару складає 405 600,00 грн.

Факт здійснення поставки підтверджується видатковою накладною № 16 від 22.12.2021, яка підписана обома сторонами та містить відтиски печаток обох сторін.

Спір у даній справі виник у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань в частині оплати товару, яка мала бути здійснена протягом 45 робочих днів після постачання товару, за видатковою накладною № 16 від 22.12.2021, відтак, починаючи з 26.02.2022 вбачається прострочення виконання зобов`язань з боку відповідача.

Суд відзначає, що видаткова накладна підписані сторонами та скріплені відтисками печаток товариств без будь яких зауважень до кількості, якості та ціни товару, що тим самим підтверджує факт поставки позивачем товару та відповідно його прийняття відповідачем.

Означеного факту відповідачем не заперечується та не спростовується. Більш того, відповідач у відзиві не заперечує факту отримання товару. Таким чином, суд вказує, що відповідачем було допущено порушення виконання договірних зобов`язань та не здійснено оплату прийнятого без будь яких зауважень товару протягом 45 робочих днів після його постачання, відтак, з огляну на приписи п. 2.2. договору та зважаючи на те, що податкову накладну було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 31.12.2021 (що є загальнодоступною Документ сформований в системі «Електронний суд» 09.05.2024 3 інформацією та не заперечується сторонами), то за таких обставин момент оплати настав 07.03.2022 (45 робочих днів після 31.12.2021). При цьому, суд відзначає, що доказів здійснення відповідачем оплати поставленого позивачем товару на суму 405 600,00 грн з ПДВ станом на час розгляду даної справи в її матеріалах не міститься. Відтак, суд здійснивши перерахунок 3% річних у період з 08.03.2022 до 08.12.2022 та інфляційних втрат березень 2022 - жовтень 2022 (з урахуванням роз`яснень Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 86 417, 65 грн - інфляційних втрат та 9 201, 01 грн - 3% річних…»

Рішення у справі №910/13785/22 набрало законної сили.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Таким чином, розмір грошової вимоги в сумі 405 600, 00 грн та обґрунтованість такої вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" встановлені судовим рішенням у справі №910/13785/22, мають преюдиційне значення і не підлягають повторному доказуванню.

Предметом спору даної справи є стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з листопада 2022 року (наступний місяць після закінчення нарахування інфляційних втрат у справі №910/13785/22). по грудень 2023 року

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що зобов`язання відповідача перед позивачем з оплати поставленого товару виконано лише 20.12.2023, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати за період з листопада 2022 року по грудень 2023 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Разом з цим, відповідач заявив клопотання про зменшення розміру заявлених позивачем інфляційних втрат.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/471/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/471/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яносто календарних днів.

Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/471/18, а саме - встановлення відсотків річних на рівні 40% та 96%, і їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час як у даній справі №910/3673/24 відсотки річних нараховані за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3%.

Порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних судом у спірних правовідносинах не встановлено.

Поміж цим, суд зауважує на тому, що у справі №902/417/18 відсутній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо можливого зменшення розміру інфляційних втрат.

При цьому, інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню, як штрафна санкція, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/9911/21.

Надаючи оцінку іншим доводам відповідача, суд зазначає, що такі не можуть бути підставою для звільнення останнього від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Так, суд зауважує на тому, що відповідач має розгалужену систему відокремлених підрозділів на території України, і виробничі потужності знаходяться, як на підконтрольних територіях, так, на жаль, і на окупованих територіях. В даному випадку, знаходження на окупованій території частини виробничих потужностей відповідача свідчить лише про зменшення чи неотримання прибутку саме з такого відокремленого підрозділу, а не про неможливість відповідача здійснити розрахунок з позивачем за надані послуги.

До того ж, у випадку неможливості відповідачем через введення воєнного стану в державі здійснювати діяльність, останній не був позбавлений можливості, провести за погодженням з позивачем розстрочення чи відстрочення сплати боргу за спірним договором, втім жодних доказів звернення до позивача з відповідною пропозицією відповідачем не надано.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували заявлені позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атомтеплоенерго" (65007, Одеська обл., м. Одеса, вул. Ватутіна Генерала, буд. 14, ідентифікаційний код 43015083) інфляційні втрати у розмірі 26 607 грн 87 коп., та витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422 грн 40 коп.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати позивачу наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст складено 29.07.2024.

Суддя Л.Г. Пукшин