РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2024Справа №917/2193/23

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Джорджіан Алко Груп"
простягнення заборгованості у розмірі 898 516,76 грн
Суддя Бойко Р.В.

Секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники сторін:

від позивача:не з`явився
від відповідача:Кірічевська О.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до представництва Товариства з обмеженою відповідальністю "Джорджіан Алко Груп" про стягнення заборгованості у розмірі 898 516,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ "Кашкан Логістик" стверджує, що представництвом ТОВ "Джорджіан Алко Груп" неналежно виконано взяті на себе на підставі Договору №01/05-21 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.05.2021 зобов`язання за Договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 22.07.2020 з повернення наданих позивачем в якості поворотної фінансової допомоги коштів у розмірі 2 000 000,00 грн, у зв`язку з чим у відповідача виник борг у розмірі 413 932,78 грн.

Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 22.07.2020, позивач просить суд стягнути з представництва ТОВ "Джорджіан Алко Груп" нараховані за період з 01.01.2022 по 06.12.2023 пеню у розмірі 330 420,43 грн та 3% річних у розмірі 23 951,00 грн, а також нараховані за період з січня 2022 року по листопад 2023 року інфляційні втрати у розмірі 130 212,55 грн.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 18.12.2023 матеріали справи №917/2193/23 за позовом ТОВ "Кашкан Логістик" до представництва ТОВ "Джорджіан Алко Груп" про стягнення заборгованості у розмірі 898 516,76 грн направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

29.01.2024 матеріали позовної заяви ТОВ "Кашкан Логістик" надійшли до Господарського суду міста Києва та за наслідками автоматизованого розподілу справи між суддями були передані на розгляд судді Бойку Р.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2024 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №917/2193/23; вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; призначено до проведення підготовче засідання на 29.02.2024; визначено сторонам процесуальні строки на подачу заяв по суті спору.

Протокольною ухвалою суду від 29.02.2024 відкладено проведення підготовчого засідання на 21.03.2024, в якому протокольною ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 16.04.2024.

Протокольною ухвалою суду від 16.04.2024 задоволено клопотання представника відповідача про відкладення засідання; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з моменту отримання ухвали суду; відкладено судове засідання на 16.05.2024.

15.05.2024 засобами системи "Електронний суд" представником відповідача було подано: заяву про зупинення провадження у справі, за змістом якої просив зупинити провадження у даній справі до розгляду справи №910/4756/24, предметом якої є визнання недійсним в т.ч. Договору №01/05-21 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.05.2021; заяву про повернення на стадію підготовчого провадження, мотивовану тим, що зібрання доказів та зупинення провадження у справі можливе виключно на стадії її розгляду в рамках підготовчого провадження.

Протокольними ухвалами суду від 16.05.2024 відмовлено в задоволенні заяв представника відповідача про зупинення провадження та про повернення на стадію підготовчого провадження, з огляду на те, що обставини, які унеможливлюють розгляд даної справи до вирішення справи №910/4756/24, відсутні, а відповідач не позбавлений можливості подати власні пояснення по суті спору та докази на їх підтвердження на будь-якій стадії судового провадження разом з відповідним клопотанням про поновлення строку на вчинення таких процесуальних дій; оголошено перерву в судовому засіданні до 23.05.2024.

В судовому засіданні 23.05.2024 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, у відповідності до якого проти позову заперечував та в задоволенні позову просив відмовити повністю, вказував на те, що: Договір №01/05-21 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.05.2021, був укладений представництвом ТОВ "Джорджіан Алко Груп" з перевищенням наданих його керівнику повноважень, про що ТОВ "Кашкан Логістик" могло бути відомо, у зв`язку з чим такий правочин є недійсним; заявлені позивачем до стягнення штрафи у відповідності до приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України не підлягають стягненню; обрахована сума пені заявлена до стягнення з пропуском строків спеціальної позовної давності, визначеної ст. 258 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим відповідач просить застосувати наслідки її спливу.

Протокольними ухвалами суду від 23.05.2024 поновлено відповідачу строк на подачу відзиву на позов та прийнято його до розгляду; оголошено перерву в судовому засіданні до 24.05.2024.

В судове засідання 24.05.2024 з`явився представник відповідача, надав пояснення по суті спору, за змістом яких проти позовних вимог заперечував та в їх задоволенні просив відмовити повністю з викладених у відзиві на позов підстав.

Позивач, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином, що підтверджується підписом його представника в розписці про оголошення перерви в судовому засіданні від 23.05.2024, своїх повноважних представників в судове засідання не направив.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене, приймаючи до уваги реалізацію позивачем свого права на висловлення власної позиції по суті спору в попередніх судових засіданнях, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні 24.05.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2020 між ТОВ "Кашкан Логістик" (сторона-1) та ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент України) (сторона-2) було укладено Договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (надалі - "Договір фінансової допомоги"), за умовами якого сторона-1 зобов`язалась надати стороні-2 поворотну фінансову допомогу на безвідсотковій основі у сумі 2 000 000,00 грн в повному обсязі до 28.07.2020 на строк користування до 31.12.2020, а сторона-2 зобов`язалася повернути повну суму фінансової допомоги до 31.12.2020.

Відповідно до п. 6.1 Договору фінансової допомоги цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом строку, на який надається фінансова допомога, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань сторонами.

Згідно із п. 7.1 Договору фінансової допомоги усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення умов договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України.

На виконання умов Договору 27.07.2020 ТОВ "Кашкан Логістик" було перераховано на рахунок ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент України) кошти у розмірі 2 000 000,00 грн в якості надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги згідно Договору, що підтверджується платіжним дорученням №166 від 27.07.2020.

07.05.2021 між ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент України) (первісний боржник), представництвом ТОВ "Джорджіан Алко Груп", яке діє від імені ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) (новий боржник) та ТОВ "Кашкан Логістик" (кредитор) було укладено договір №01/05-21 про заміну сторони у зобов`язанні (надалі - "Договір заміни сторони"), у відповідності до п. 1 якого погоджено, що цим договором регулюються відносин, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає із договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 22.07.2020 (Основний договір), укладеного між первісним боржником та кредитором.

Відповідно до п. 2 Договору заміни сторони первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов`язання) у розмірі 2 000 000,00 грн, що виник на підставі Основного договору, а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов`язання.

Положеннями п. 3 Договору заміни сторони встановлено, що новий боржник та первісний боржник повністю визнають борг (грошове зобов`язання), погоджуються з наявністю боргу та його розміром, визначеним в пункті 2 договору. Новий боржник зобов`язується виконати обов`язки первісного боржника перед кредитором на умовах даного договору та договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги шляхом здійснення замість первісного боржника обов`язків останнього. Грошове зобов`язання підлягає виконанню новим боржником на користь кредитора не пізніше 31.12.2021.

Згідно із п. 4 Договору заміни сторони новий боржник зобов`язується виконати зобов`язання перед кредитором за основним договором у сумі, вказаній в п. 2 даного договору, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, або шляхом заліку зустрічних вимог, у разі наявності такої зустрічної заборгованості, або в інший не заборонений діючим законодавством спосіб за погодженням з кредитором. Зарахування зустрічної заборгованості може здійснюватись за письмовою заявою кредитора, відправленою новому боржнику поштою або нарочно з відміткою про вручення.

01.07.2021 між ТОВ "Кашкан Логістик" (сторона 1) та ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії), діючи разом зі своєю філією на території України - представництвом ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (сторона 2) було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до п. 1 якої визначено, що сторона 1 і сторона 2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України про зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижче вказаних договорів, у яких сторона 1 і сторона 2 одна по відношенню до другої є взаємозобов`язаними особами, а саме: за контрактом на поставку товарів №01/06/20/1 від 01.06.2020 сторона 1 є боржником, а сторона 2 є кредитором при виконання грошового зобов`язання в сумі 58 252,40 доларів США, що в еквіваленті гривні по офіційному курсу НБУ долара США до гривні на дату укладення угоди становить 1 586 067,22 грн; за договором № 01/05-21 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.05.2021 сторона 1 є кредитором, а сторона 2 є боржником при виконанні грошового зобов`язання в сумі 2 000 000,00 грн.

Положеннями п. 2 вказаної угоди погоджено, що керуючись ст. 601 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди зарахувати зустрічні однорідні вимоги за зобов`язаннями, вказаними в п. 1 цієї угоди. Грошові зобов`язання сторони 1 перед стороною 2 за контрактом на поставку товарів №01/06/20/1 від 01.06.2020 припиняються в сумі 58 252,40 доларів США в повному обсязі. Грошові зобов`язання сторони 2 перед стороною 1 за договором №01/05-21 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.05.2021 припиняються в сумі 1 586 067,22 грн, із залишком невиконаних грошових зобов`язань в сумі 413 932,78 грн.

Листом №72 від 17.02.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій вимагав погасити заборгованість, наявну в останнього в т.ч. за Договором заміни сторони у розмірі 413 932,78 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що в порушення умов Договору заміни сторони відповідачем у встановлений сторонами строк не було в повному обсязі виконано взяті на себе грошові зобов`язання по поверненню наданих за Договором фінансової допомоги коштів, у зв`язку з чим у останнього існує заборгованість у розмірі 413 932,78 грн. Крім того, позивач вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 330 420,43 грн, 3% річних у розмірі 23 951,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 130 212,55 грн, нарахованих за період прострочення виконання відповідного грошового зобов`язання.

Згідно із пунктом 14.1.257 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Дослідивши зміст Договору фінансової допомоги суд дійшов висновку, що такий правочин за своєю правовою природою є безпроцентним договором позики в розумінні положень Цивільного кодексу України.

За змістом статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Матеріалами справи (платіжне доручення №166 від 27.07.2020) підтверджується та не заперечується учасниками справи перерахування позивачем на виконання умов Договору фінансової допомоги коштів у загальному розмірі 2 000 000,00 грн на користь ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент України), у зв`язку з чим у останнього згідно ст.ст. 11, 509, 1049 Цивільного кодексу України та умов наведеного правочину виникло грошове зобов`язання з повернення такої суми коштів (позики) згідно погодженого порядку.

Однак, у визначені п. 4.1 Договору фінансової допомоги строки ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент України) своїх грошових зобов`язань по поверненню суми позики виконано не було.

Поряд з цим, згідно Договору заміни сторони відповідне грошове зобов`язання було переведено з ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент України) (первісний боржник) на ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії), від імені якого на території України діє представництво ТОВ "Джорджіан Алко Груп", з визначенням строку виконання останнім такого грошового зобов`язання до 31.12.2021 (п. 3 Договору заміни сторони).

Частиною 1 статті 520 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Положеннями ст. 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З огляду на викладені норми вбачається, що Договір заміни сторони за своєю правовою природою є змішаним правочином, який містить домовленості як про заміну боржника у зобов`язанні, так і внесення змін до нього шляхом встановлення нових строків виконання зобов`язання (до 31.12.2021 - п. 3 такого договору) і відповідальності за його несвоєчасне виконання (сплата пені - п. 8 такого договору).

Отже, з укладенням Договору заміни сторони ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) було взято на себе грошове зобов`язання щодо повернення на користь ТОВ "Кашкан Логістик" наданої останнім згідно Договору фінансової допомоги позики у розмірі 2 000 000,00 грн до 31.12.2021.

Частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із матеріалів справи вбачається, що зобов`язання ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) по поверненню частини наданої суми позики було припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог згідно укладеної 01.07.2021 між ТОВ "Кашкан Логістик", ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) та представництвом ТОВ "Джорджіан Алко Груп" угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, у відповідності до якої зобов`язання за Договором фінансової допомоги з урахуванням Договору заміни сторони було припинено на суму 1 586 067,22 грн.

Доказів подальшого виконання зобов`язання з повернення позики у сумі залишку, що становить 413 932,78 грн, відповідачем не надано.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність у ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) боргу перед ТОВ "Кашкан Логістик" по поверненню наданої згідно Договору фінансової допомоги позики у розмірі 413 932,78 грн, грошове зобов`язання по оплаті якого мало бути виконано до 31.12.2021.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доказів сплати відповідачем грошових коштів у сумі 413 932,78 грн (залишок позики, наданої за Договором фінансової допомоги) як у встановлені п. 3 Договору заміни сторони терміни, так і станом на дату розгляду справи у суді відповідачем не надано.

Щодо посилань відповідача на те, що Договір заміни сторони від імені ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) було укладено керівником представництва ТОВ "Джорджіан Алко Груп" Головко П.О. з перевищенням своїх повноважень, як заперечень проти позову, суд відзначає наступне.

По-перше, такі обставини при їх доведеності можуть бути виключно правовою підставою для визнання недійсним відповідного договору в судовому порядку, судового рішення про що, яке б набрало законної сили, наразі не існує, а таке питання не входить до предмету розгляду в межах даної справи, у зв`язку з чим згідно приписів ст. 204 Цивільного кодексу України Договір заміни сторони є чинним та підлягає виконанню.

По-друге, угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2021 з боку ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) укладена (підписана) як безпосередньо директором такого товариства - Нані Датешідзе, так і керівником представництва ТОВ "Джорджіан Алко Груп" Головко П.О.

Тобто за будь-яких обставин в поведінці ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) має місце визнання (схвалення) вчиненого представництвом правочину та існування відповідного зобов`язання перед ТОВ "Кашкан Логістик", адже жодних посилань на протиправність дій директора ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) представником відповідача на здійснено.

Відтак, посилання відповідача на перевищення керівником представництва ТОВ "Джорджіан Алко Груп" своїх повноважень не мають жодних правових наслідків в межах розгляду спору у даній справі у вигляді висновку про відсутність відповідного грошового зобов`язання ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) перед ТОВ "Кашкан Логістик" за Договором фінансової допомоги.

Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність вимоги ТОВ "Кашкан Логістик" про стягнення суми основного боргу із ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) у розмірі 413 932,78 грн.

Крім того, позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ "Джорджіан Алко Груп" (резидент Грузії) пені у розмірі 330 420,43 грн, 3% річних у розмірі 23 951,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 130 212,55 грн, нарахованих у період з 01.01.2022 по 06.12.2023 за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню суми позики у розмірі 413 932,78 грн.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом та/або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8 Договору заміни сторони встановлено, що за порушення строків розрахунків, передбачених пунктом 3 Договору, новий боржник сплачує кредитору: неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення розрахунків, 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати. Нарахування та стягнення санкцій за Договором здійснюється за весь строк прострочення виконання зобов`язання, незалежно від кількості днів прострочки.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач допустив прострочення повернення суми позики, вимога позивача про стягнення з нього пені, 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованою.

Однак, заперечуючи проти таких позовних вимог відповідач, серед іншого, зазначає про здійснення позивачем обрахунку відповідних сум без урахуванням обмежень, встановлених приписами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Так, положеннями п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Наведеними положеннями розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено згідно п.п. 2) п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15.03.2022 №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану".

При цьому, загальновідомими є обставини широкомасштабної військової агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022, у зв`язку з чим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні було введено воєнний стан, що триває по сьогоднішній день.

Отже, нормою п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України законодавцем безвідносно до суб`єктного складу та умов правочинів було звільнено будь-яких позичальників за будь-якими договорами позики (кредиту) від відповідальності за прострочення виконання взятих на себе грошових зобов`язань у вигляді сплати на користь позикодавця (кредитора) передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційних нарахувань та 3% річних, а також неустойки (штрафу, пені) за період прострочення включно з 24.02.2022.

Відтак, правові підстави для обрахунку сум пені та 3% річних у період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання по поверненню залишку суми позики згідно Договору фінансової допомоги та Договору заміни сторони з 24.02.2022 відсутні.

Тому, суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем пені та 3% річних з урахуванням встановлених обмежень щодо відповідальності позичальника та загального, визначеного позивачем в позові періоду обрахунку, дійшов висновку щодо правомірності стягнення з відповідача сум пені та 3% річних, обрахованих за період з 01.01.2022 по 23.02.2022, суми яких становлять 11 794,25 грн та 1 837,18 грн відповідно.

В той же час, стосовно періоду обрахунку інфляційних втрат суд відзначає наступне.

Частинами 1, 2 статті 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 6 цієї статті передбачає, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

На підставі вказаної норми, виходячи із того, що спір у даній справі стосується вирішення питання щодо відповідальності позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню коштів, наданих у вигляді безпроцентної позики, правове регулювання якого здійснюється в т.ч. відповідно до приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, прийнятих згідно п.п. 2) п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15.03.2022 №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", то суд вважає за можливе і доцільне не застосовувати такі положення в частині норми про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України у вигляді обов`язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення до даних правовідносин через її суперечність положенням частини 4 статті 13, частин 1, 4 статті 41 Конституції України з огляду на наступне.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Отже, цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частини третьої статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі акта цивільного законодавства.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, відповідно у кредитора в силу вказаної норми виникає право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення по оплаті основного боргу.

Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 мотивувальної частини постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Отже, унормоване в положеннях частини другої статті 625 Цивільного кодексу України право кредитора на інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів, які відбулись за час прострочення боржником, сума яких за своєю правовою природою становить по суті частину самого боргу, адже забезпечує вирівнювання його суми до рівня споживчих цін на товари і послуги на момент погашення боргу.

Іншими словами: в положеннях норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України законодавцем було запроваджено механізм, за рахунок якого гарантовано можливість отримання особою того на що вона розраховувала вступаючи у правовідношення зі своїм контрагентом (в аспекті спірних правовідносин - отримання від позичальника, який порушив свій грошовий обов`язок щодо своєчасного повернення позики, суми коштів тієї ж купівельної спроможності, яку вони б мали при належному виконанні грошового зобов`язання).

За таких обставин слід констатувати, що з вчиненням в рамках своєї господарської діяльності безпроцентного договору позики шляхом надання в користування на певний строк коштів кредитор в силу норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України набуває правомірних очікувань щодо отримання відшкодування своїх майнових втрат внаслідок інфляційних процесів у випадку неналежного виконання його контрагентом взятих на себе грошових зобов`язань по своєчасному поверненню коштів шляхом сплати останнім суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд із прав людини, здійснюючи тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції як невіддільної її частини, виснував, що поняття "майно" має автономне значення, яке не залежить від формальної класифікації в національному праві та не зводиться до володіння матеріальними речами; як і матеріальні речі, певні права та інтереси, які є активами, також можна розглядати як "майнові права", а отже, як "майно" для цілей цієї статті (рішення у справі latridis v. Greece від 25.03.1999 (заява №31107/96), § 54; у справі Beyeler v. Italy від 05.01.2000 (заява №33202/96), § 100; у справі Broniowski v. Poland від 22.06.2004 (заява №31443/96), § 129; у справі Depalle v. France від 29.03.2010 (заява №34044/02), § 62; у справі Centro Europa 7 S.R.L, and di Stefano v. Italy від 07.06.2012 (заява №38433/09), § 171).

Європейський суд із прав людини у своїй практиці щодо захисту власності відповідно до гарантій, що їх визначено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, застосовує також доктрину "правомірних очікувань"/"законних сподівань" (рішення у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998, "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Прессос Компанія Нав`єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28.10.1995, "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірландії" від 23.10.1991).

У справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

За певних обставин "легітимні очікування" отримати активи також можуть користуватись захистом статті 1 Протоколу № 1 (Прессос Компаніа Навіера С.А. Та інші проти Бельгії" (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium), 1995, § 31; на противагу "Грацінгер і Грацінгерова проти Чеської Республіки" (Gratzinger and Gratzingerova v. the Czech Republic) (ріш.) , 2002, § 73).

При цьому, щоб "очікування" було "легітимним", воно повинно мати більш конкретний характер, ніж проста надія, і ґрунтуватися на законодавчому положенні або правовому акті, такому як судове рішення, що стосується відповідного майнового інтересу (рішення у справах Kopecky v. Slovakia від 28.09.2004 (заява №44912/98), § 49; у справі Saghinadze and Others v. Georgia від 27 травня 2010 року (заява № 18768/05), § 103; у справі Belane Nagy v. Hungary від 13 грудня 2016 року (заява № 53080/13), § 75).

Тобто гарантовані приписами норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України правомірні очікування кредитора щодо можливості отримання відшкодування своїх майнових втрат внаслідок інфляційних процесів у випадку неналежного виконання його контрагентом взятих на себе грошових зобов`язань по своєчасному поверненню коштів шляхом сплати останнім суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення є майном в розумінні приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції та визначеної практики Європейського суду з прав людини, а відтак, і є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

У сфері відносин власності Конституція України визначила, зокрема: обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, соціальну спрямованість економіки; рівність усіх суб`єктів права власності перед законом (частина четверта статті 13); право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); заборону протиправного позбавлення права власності, непорушність права приватної власності (частина четверта статті 41).

Конституційний Суд України зазначав, що відповідно до Конституції України визнання, дотримання й захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини рішення від 16.10.2008 №24-рп/2008); держава визначає та рівним чином захищає всі форми власності; кожна з них може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 12.02.2002 №3-рп/2002); зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 09.11.2011 №14-рп/2011).

Досліджуючи зміст конституційних приписів щодо непорушності права власності, Конституційний Суд України наголошував: "Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41). Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі. Разом з тим використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України)" (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини рішення від 11.11.2004 №16-рп/2004); "із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників)" (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 14.07.2020 №8-р/2020).

Конституційний Суд України також звернув увагу на те, що; "право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів" (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 05.06.2019 №3-р(I)/2019).

Досліджуючи питання, які належать до сфери виключно законодавчого регулювання, Конституційний Суд України зазначав, що виключно законами України встановлюється правовий режим власності, в основі якого - конституційні приписи, конкретизовані в законах, які можуть містити й певні особливості правового режиму тих чи інших форм власності (четверте речення абзацу другого підпункту 3.4 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 20.06.2007 №5-рп/2007); порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини рішення від 13.12.2000 №14-рп/2000).

Конституційний Суд України констатував, що головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини рішення від 22.06.2022 №6-р(ІІ)/2022).

Вирішуючи питання конституційних гарантій непорушності права власності Конституційний Суд України зауважив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини рішення від 22.06.2022 №6-р(ІІ)/2022).

На виконання вимог частини другої статті 3, частини четвертої статті 13, статті 41, пунктів 1, 7 частини першої статті 92 Конституції України держава зобов`язана не лише належним чином унормувати відносини власності, а й, застосовуючи сукупність усіх юридичних засобів, забезпечити функціонування ефективного механізму здійснення та захисту права власності, оскільки гарантування особі державою вільного та на власний розсуд здійснення права власності є передумовою реалізації інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Отже, згідно з Конституцією України, юридичними позиціями Конституційного Суду України, Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.11.2022 №9-р(ІІ)/2022).

Конституційний Суд України виходить із того, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - та підтримуючи дієвість принципу верховенства права (правовладдя), повинна не лише утриматись від застосування надмірних засобів втручання у право власності та інше добросовісне володіння, але й ужити належних заходів для забезпечення можливості вільно та на власний розсуд здійснювати їх кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, з урахуванням меж здійснення таких прав, що їх установлено законом, приписи якого відповідають принципу юридичної визначеності, спрямовані на досягнення правомірної мети та є домірними (абзац другий підпункту 4.9 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.11.2022 №9-р(ІІ)/2022).

Таким чином, існуюча норма частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо можливості кредитора отримання відшкодування своїх майнових втрат внаслідок інфляційних процесів у випадку неналежного виконання його контрагентом взятих на себе грошових зобов`язань по своєчасному поверненню коштів шляхом сплати останнім суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення спрямована на виконання обов`язку держави гарантування захисту прав власності, адже за відсутності законодавчо врегульованого механізму можливості отримання кредитором компенсації знецінення коштів цілком ймовірна ситуація коли недобросовісний позичальник (боржник) умисно буде зволікати з поверненням коштів зменшуючи розмір свого зобов`язання за рахунок інфляції (соціально-економічних чинників в країні).

Тобто втрата можливості кредитором отримати компенсацію майнових втрат внаслідок інфляції за час прострочення боржника знаходиться в пропорційному зв`язку із втратою ним свого майна. Натомість, норма про обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виключає ризик такої втрати, оскільки спрямована на вирівнювання необхідної до сплати боржником суми коштів до показників рівня споживчих цін на товари і послуги на момент такого погашення.

Безсумнівно, за певних обставин, зокрема, в світлі широкомасштабної військової агресії, право власності може зазнавати певних обмежень - втручань з боку держави, однак, згідно з Конституцією України, юридичними позиціями Конституційного Суду України, Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини таке втручання може мати легітимну мету (бути виправданим) виключно при одночасній відповідності таким критеріям як: законність; слідування суспільним, публічним інтересам; пропорційність визначеним цілям.

Слідуючи визначеним в практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України") тлумаченням таких критеріїв як ознак сумісності заходу відповідного втручання із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід враховувати, що:

- втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм;

- втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності;

- критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При цьому з питань оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Нажаль суд не знаходить сукупної наявності наведених критеріїв виправданості втручання держави в право мирного володіння майном з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" в частині фактичного зупинення дії норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України в рамках правовідносин кредитування (позики) щодо можливості отримання кредитором майнової компенсації знецінення коштів за час протиправної поведінки боржника (позичальника) безвідносно до суб`єктного складу таких відносин та сфери господарювання, в якій вони виникають.

В даному випадку із пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" №20д9/1-2022/55411 від 14.03.2022 вбачається, що метою його прийняття було врегулювання дії окремих норм Податкового кодексу України та інших законів, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи у період дії правового режиму воєнного стану, а переслідуваними цілями було визначено - встановлення особливостей адміністрування податків і зборів під час дії правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022, реалізації необхідних заходів щодо підтримки військових і правоохоронних підрозділів у відбитті збройного нападу Російської Федерації та забезпечення прав і обов`язків платників податків.

Задля досягнення таких цілей і поставлених завдань в такій пояснювальній записці було визначено, що проектом Закону передбачено внесення змін до Законів України "Про Національний банк України", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про споживче кредитування", якими серед іншого передбачається: звільнення споживачів від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після дня його завершення або скасування.

Тобто, виходячи із сфери дії Закону України "Про споживче кредитування", визначеної в положеннях його статті 3, та закріпленої в приписах його статті 1 термінології, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії норм Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", зокрема, з огляду на пояснювальну записку до нього, було розуміння ініціативи законодавця щодо встановлення захисту фізичних осіб від надмірного обтяження борговими зобов`язання за кредитами, отриманими ними на товари (роботи, послуги) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника за час дії в країні правового режиму воєнного стану.

Наведене і знайшло своє відображення в доповненні згідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування" пунктом 61 наступного змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.".

Очевидно, що мета такого захисту (наведених обмежень) безумовно відповідає суспільному та публічному інтересу і є пропорційною в світлі триваючої широкомасштабної військової агресії Російської Федерації в країні, оскільки як направлена на захист населення в сфері вирішення побутових питань шляхом унеможливлення наростання їх боргових зобов`язань за рахунок штрафних санкцій, так і не носить обтяжливого характеру для кредиторів, адже, як правило, споживче кредитування здійснюється на оплатній основі шляхом сплати споживачем процентів та комісій, обмежень в отриманні яких Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", за виключенням заборони збільшення, не встановлював.

Є загальновідомим фактом про досить значні відсоткові ставки надання банками споживчих кредитів, що саме по собі в світлі соціально-економічних явищ в країні під час широкомасштабної військової агресії створює обтяжливі умови для обслуговування споживачами таких кредитів, у зв`язку з чим законодавцем і було вирішено звільнити споживачів від додаткового тягара у вигляді можливої відповідальності за несвоєчасне повернення таких кредитів, залишаючи можливість кредиторам покриття своїх збитків за рахунок залишення обов`язку зі сплати відповідних відсотків та комісій.

Поряд з цим, жодного визначення цілей та необхідності встановлення заборони можливості отримання кредиторами (позикодавцями) компенсації від обезцінювання коштів за час протиправної поведінки позичальників безвідносно до сфери виникнення таких відносин та їх суб`єктного складу законодавцем, в т.ч. в пояснювальній записці до проекту Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" №20д9/1-2022/55411 від 14.03.2022, обґрунтовано не було, а суд не знаходить (в першу чергу для себе) пояснень в чому полягає задоволення суспільного чи публічного інтересу при встановлені таких обмежень, наприклад, в рамках відносин, які виникли без участі професійних учасників ринку кредитування за наданою одним приватним суб`єктом господарювання безвідсоткової фінансової допомоги іншому. Тобто в рамках звичайних господарських та цивільних відносин, які не встановлюють плату за надання фінансової допомоги.

Досить вираженим підтвердженням відсутності відповідних цілей та інтересу слугують відносини з яких виник спір у даній справі, в межах яких кредитор є резидентом України, а боржник - нерезидент (резидент Грузії), на якого в межах зобов`язання по сплаті коштів очевидно жодним чином не впливає триваючий в Україні воєнний стан.

Відтак, і не можливо вести мову про існування певної пропорційності у такому втручанні держави в право мирного володіння відповідною категорією позикодавців своїм майном, адже незрозуміло який саме інтерес держава переслідує при обмежені їх в можливості приведення суми повернення наданої позики до рівня її купівельної спроможності на визначену в домовленостях дату повернення за рахунок нарахування інфляційних за час прострочення.

Також, на переконання суду, застосування запровадженої норми у наведеному судом прикладі апріорі нівелює справедливу рівновагу при встановленні відповідних обмежень у правах кредитора, адже у відносинах, які виникли зі звичайної господарської операції з надання безвідсоткової фінансової допомоги, позичальник набуває можливості за рахунок протиправної поведінки зменшувати розмір свого зобов`язання (зменшення купівельної спроможності коштів в силу соціально-економічних процесів в країні), в той час як позикодавець позбавляється як важелів стимулювання свого контрагента до повернення боргу (звільнення від відповідальності), так і фактичної можливості повернення коштів в тому обсязі, в якому він міг би бути отриманим при належному виконанні позичальником свого грошового зобов`язання.

З іншого боку відсутня рівновага і в регулюванні прав звичайних учасників господарських та цивільних відносин, які для забезпечення здійснення своєї діяльності надають/залучають безоплатну фінансову допомогу, з професійними учасниками ринку кредитування (споживчого кредитування), що здійснюють свою діяльність на платній основі за рахунок встановлення процентів та комісій за видачу/користування кредитами (позиками), право на отримання яких законодавцем не обмежене, чим забезпечується можливість останніми покриття за рахунок такої плати збитків від інфляції, в той час як звичайні учасники господарських та цивільних відносин в кінцевому випадку за час дії норм п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України можуть розраховувати на отримання від свого контрагента виключно зменшену за рахунок рівня інфляції в період прострочення суму коштів.

З огляду на викладене вбачається, що запровадження законодавцем в приписах п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України обмежень прав кредитора на отримання компенсації від знецінення коштів за час протиправної поведінки позичальника, які по своїй суті становлять втручання в право мирного володіння кредиторами (позикодавцями) своїм майном, оскільки нівелюють їх правомірні очікування на можливість повернення тієї ж суми коштів, що була надана, не відповідає критеріям сумісності заходу відповідного втручання із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто не може бути виправданим, чим в свою чергу нівелює державну гарантію захисту прав власності, що свідчить про невідповідність оцінюваної судом норми частині четвертій статті 13 та частинам першій і четвертій статті 41 Конституцій України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що період нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат не підлягає обмеженню згідно приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Тому, одночасно із постановленням рішення у даній справі, суд направляє відповідне звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо визнання положень п.п. 2) п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15.03.2022 №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" в частині доповнення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України нормою про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України у вигляді обов`язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення такою, що не відповідає положенням частини 4 статті 13, частин 1, 4 статті 41 Конституції України.

Як вбачається із наведеного в позовній заяві розрахунку позивачем здійснювалось нарахування заявлених до стягнення інфляційних втрат у загальний період прострочення з січня 2022 року по листопад 2023 року від суми основної заборгованості у розмірі 413 932,78 грн.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про те, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 130 212,55 грн у відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України підлягає задоволенню.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, суд приходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ "Кашкан Алко Груп" (резидент Грузії) на користь ТОВ "Кашкан Логістик" боргу у розмірі 413 932,78 грн, пені у розмірі 11 794,25 грн, 3% річних у розмірі 1 837,18 грн та інфляційних втрат у розмірі 130 212,55 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити з викладених підстав.

Щодо розподілу між сторонами сплаченого судового збору.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах: майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

В поданій до суду шляхом формування в системі "Електронний суд" позовній заяві ТОВ "Кашкан Логістик" заявлено вимогу майнового характеру - про стягнення з відповідача коштів у загальному розмірі 898 516,76 грн.

Отже, за подання до господарського суду даної позовної заяви ТОВ "Кашкан Логістик" повинне було сплатити судовий збір у розмірі 10 782,20 грн (898 516,76 грн х 0,015 х 0,8).

В той же час, за звернення із даним позовом до суду ТОВ "Кашкан Логістик" фактично сплатило судовий збір у розмірі 13 477,75 грн, що підтверджується доданою до позову платіжною інструкцією №2875 від 07.12.2023.

Тобто позивачем при зверненні до суду із даним позовом було надмірно сплачено судовий збір у сумі 2 695,55 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, судовий збір у сумі 2 695,55 грн не підлягає розподілу між сторонами за наслідками розгляду спору у справі №917/2193/23, а з огляду на усне клопотання представника позивача у судовому засіданні 24.05.2024 підлягає поверненню Товариству з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" з державного бюджету.

Щодо судового збору, який підлягав сплаті позивачем за звернення до суду із даним позивом, - 10 782,20 грн, то суд відзначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 231, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Джорджіан Алко Груп" (4600, Грузія, м. Кутаїсі, вул. Чечелашвілі, 3-ій пров. буд. 4; ідентифікаційний код 412719312) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" (39800, Полтавська обл., м. Горішні Плавні, вул. Строни, буд. 5-А; ідентифікаційний код 36965823) борг у розмірі 413 932 (чотириста тринадцять тисяч дев`ятсот тридцять два) грн 78 коп., пеню у розмірі 11 794 (одинадцять тисяч сімсот дев`яносто чотири) грн 25 коп., 3% річних у розмірі 1 837 (одна тисяча вісімсот тридцять сім) грн 18 коп., інфляційні втрати у розмірі 130 212 (сто тридцять тисяч двісті дванадцять) грн 55 коп. та судовий збір у розмірі 6 693 (шість тисяч шістсот дев`яносто три) грн 32 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" (39800, Полтавська обл., м. Горішні Плавні, вул. Строни, буд. 5-А; ідентифікаційний код 36965823) з Державного бюджету України судовий збір в частині 2 695 (дві тисячі шістсот дев`яносто п`ять) грн 55 коп., надмірно сплачений за платіжною інструкцією №2875 від 07.12.2023. Видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 19.07.2024.

Суддя Р.В. Бойко