ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

22 липня 2024 року Справа № 902/1100/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.03.2024

(ухвалене о 14:32 год. у м. Вінниці, повний текст складено 14.03.2024)

у справі № 902/1100/23 (суддя Маслій І.В.)

за позовом першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради

до Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз"

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

за участю представників:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Лебедєв Р.В. ;

від ОСОБА_1 - не з`явився;

від ОСОБА_2 - Грабік О.А.;

прокурор - Безпалов А.В.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовом до Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради.

Прокурор вказує, що за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га на підставі державного акта про право власності на землю, який містить недостовірні відомості, тобто є підробленим, а відтак набуте ним з порушенням встановленого порядку, тобто незаконно.

В подальшому 21.11.2019 ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Скутельник І.А. за № 7038, продав земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га, розташовану на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 .

У грудні 2019 року ОСОБА_2 відповідно до технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, розробленої Юридично-земельним союзом "Альянс", об`єднав належні йому на праві власності земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0336 площею 0,5 га та :03:133:0075 площею 0,0347 га і утворив нову (об`єднану) ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бєлою О.М. за № 1955, продав об`єднану земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га благодійній організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз".

На підставі вказаного договору 02.09.2020 за Благодійною організацією "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 38002016 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га.

Прокурор вважає, що внаслідок наведених вище дій земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га незаконно вибула з комунальної власності Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради та на неї безпідставно оформлено право приватної власності.

Господарський суд Вінницької області рішенням від 06.03.2024 у справі № 902/1100/23 в позові відмовив.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи на час розгляду в суді, відсутній обвинувальний вирок як беззаперечний доказ в підтвердження підроблення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯЗ №453522 від 12.12.2007. Крім того, суд вказав про відсутність в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів, на підтвердження факту підроблення та використання підробленого державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та незаконного набуття прав на земельну ділянку комунальної власності Вінницької міської територіальної громади матеріали справи не містять.

Також, суд звернув увагу, що в матеріалах справи наявні копії рішень Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 20.09.2013 та про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки від 19.05.2015 які в судовому порядку на час прийняття рішення господарським судом не скасовані, вказані рішення презюмуються законними, чинними та такими, що породжують відповідні правові наслідки, а також підтверджують волю на той час власника про продаж земельної ділянки.

Окрім того, за результатом розгляду спору, суд дійшов висновку, що відповідач у цій справі є добросовісним набувачем і не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Суд зважив і на те, що в період з 07.11.2019 (дата реєстрації права власності за ОСОБА_1 ) та по вересень 2020 року (дата набуття права власності відповідачем) позивачем як власником комунальної земельної ділянки не вчинялося жодних дій щодо збереження земельної ділянки, оскільки про факт вибуття земельної ділянки з комунальної власті територіальної громади стало відомо ще в грудні 2019 року (відкриття кримінального провадження).

Також суд зауважив, що прокурор чи позивач не позбавлені права звернутись до суду з позовом про відшкодування завданих збитків, після встановлення факту підроблення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, його використання та незаконного набуття прав на земельну ділянку комунальної власності ОСОБА_1 .

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. 62 Конституції України, ст. ст. 15, 317, 319, 321, 377, 388 ЦК України

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Вінницької області від 06.03.2024 у справі № 902/1100/23 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Підставою подання позову стали матеріали (докази), частина яких була зібрана в ході розслідування кримінального провадження, а частина при здійсненні прокурором заходів в межах представницької діяльності (отримання інформації на підставі запитів, шляхом доступу до електронних реєстрів та Державного земельного кадастру тощо). Посилання в позові на кримінальне провадження № 0001098 від 13.12.2019 здійсненне лише з метою надання суду відомостей про джерело отримання прокурором інформації щодо обставин позову, а також частини документів, які долучені до позовної заяви. Доводи позову обґрунтовуються не фактом наявності згаданого кримінального провадження, а виключно документами (доказами), долученими до позовної заяви.

Твердження суду про посилання прокурором на кримінальне провадження №0001098 від 13.12.2019 як єдиний доказ набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на підставі сфальсифікованого державного акту про право власності на земельну ділянку не базуються на матеріалах справи.

У позовній заяві, в письмових та усних поясненнях, наданих під час судових засідань, прокурор, обґрунтовуючи неправомірність вибуття спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336 з комунальної власності Вінницької міської ради, посилався виключно на долучені до позовної заяви документи, які свідчили про підроблення (недостовірність) державного акта про право власності на землю серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007 та неправомірність вибуття спірної ділянки з комунальної власності за відсутності волі власника. Такі докази в своїй сукупності обґрунтовано доводять факт фіктивності (недостовірності) державного акту на право власності на землю серії ЯЗ № 453522, виданого 12.12.2007 та зареєстрованого за № 48, на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 .

Помилковим є твердження суду про те, що єдиним беззаперечним доказом фіктивності (підробки) державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №453522 від 12.12.2007 є обвинувальний вирок суду у кримінальній справі № 127/9291/22 за обвинуваченням ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції безпідставно посилається на рішення Лука-Мелешківської сільської ради від 20.09.2013 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Каіса-Фін-Груп" та від 19.05.2015 "Про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки ТОВ "Каіса-Фін-Груп"" як докази вираження волі власника земельної ділянки на продаж ділянки приватній юридичній особі та спростування доводів прокурора про відсутність рішень органів місцевого самоврядування щодо відчуження спірної ділянки іншим особам.

Лука-Мелешківська сільська рада станом на 19.05.2015 не була органом, уповноваженим на здійснення повноважень власника щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336, а тому її рішення щодо цієї ділянки, прийняті після 13.05.2015, не мають юридичного значення (прийняті з перевищенням наданих повноважень). Крім того, рішення Лука-Мелешківської сільської ради від 19.05.2015 також суперечить положенням Земельного кодексу України.

Безпідставними і необґрунтованими є доводи суду про відсутність підстав для витребування у відповідача спірної земельної ділянки лише з огляду на те, що він є добросовісним набувачем спірного майна і не може відповідати за порушення інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

В цьому випадку мав місце факт вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності Вінницької міської ради поза її волею, що є порушенням чинного законодавства. Відтак спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь Вінницької міської ради, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, у тому числі відповідачем.

Посилання суду на невжиття Вінницькою міською радою жодних заходів щодо збереження спірного майна в період з 07.11.2019 по 20.12.2020 є необґрунтованим, оскільки Вінницькій міській раді у грудні 2019 року не було відомо про порушення прав міської територіальної громади на спірну земельну ділянку і стало про це відомо лише у 2021 році, коли раду залучено до кримінального провадження як потерпілу особу.

За наведеного прокурор вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалене без оцінки всіх обставин справи та наданих доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що згідно ст. 277 ГПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.

Відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив, в якому вважає, що подана апеляційна скарга, не підлягає до задоволення, оскільки мотиви та підстави, є безпідставними, необґрунтованими, а натомість рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, з огляду на таке.

02.09.2020 Благодійна Організація "Благодійний Фонд "Час Жити Зараз" за кошти спонсорів із Німеччини придбали земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158, площею 0,5347 га, з призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О.П. за реєстровим № 1955, ОСОБА_2 продав, а Благодійна Організація "Благодійний Фонд "Час Жити Зараз" - купила. За земельну ділянку Благодійною організацією було сплачено 1 295 335 грн на банківський рахунок ОСОБА_2 .

У відповідача не було жодних сумнівів щодо правомочності продавця ОСОБА_2 на володіння спірною земельною ділянкою та на її відчуження.

В цьому випадку відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем оскільки, правочин, за яким було набуто у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження.

Витребування спірної земельної ділянки у відповідача, який є добросовісним набувачем та набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі відплатного договору, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. У такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Рішення Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки від 19.05.2015 є законним, чинним та таким, що породжує відповідні правові наслідки.

Відмовивши в задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд виходив із того, що в цьому випадку наявні у спірних правовідносинах усі необхідні елементи виникнення правовідносин, які вказують на добросовісність набувача, а саме - факт набуття відповідачем майна, процедуру набуття майна відповідачем, вартість цього майна, майновий стан відповідача, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна.

Жодних доказів, щодо недобросовісної поведінки відповідача при веденні переговорів з ОСОБА_2 , які передували придбанню земельної ділянки або про те, що відповідач був обізнаний про незаконні дії ОСОБА_1 при набутті права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336, позивачем надано не було.

За наведеного відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Від ОСОБА_2 надійшла заява, яка за своїм змістом є відзивом та в якому третя особа вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним та ухваленим з врахуванням всіх обставин справи та належною оцінкою наявних доказів, з огляду на таке.

Твердження прокурора про те, що підставою подання позову не були докази здобуті в межах кримінального провадження №0001098 від 13.12.2019 спростовується як самим змістом позовної заяви так і долученими доказами до неї, які долучені прокурором лише в копіях, оригінали яких не були надані, на задоволення клопотання представника, у відповідності до ч.6 ст.91 ГПК України для огляду у судовому засіданні.

Безпідставні твердження прокурора відносно того, що кримінальне провадження №0001098 від 13.12.2019 не являється єдиним джерелом доказування у цій справі, а саме посилання прокурора в апеляційній скарзі на інформаційні листи самостійно не можуть розцінюватись судом і бути беззаперечним доказом підроблення Державного акта про право власності на землю серії ЯЗ №453522 від 12.12.2007.

Станом на сьогоднішній день вирок у кримінальному провадженні №0001098 від 13.12.2019, справа №127/9291/22 Вінницьким міським судом Вінницької області - не винесений, наявність або відсутність складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства не встановлено.

При цьому прокурор, як у позовній заяві так і у апеляційній скарзі презумує як доведений факт підроблення ОСОБА_1 зазначеного вище державного акта, що суперечить принципам верховенства права, законності, поваги до людської честі і гідності.

Прокурор при зверненні до суду з позовом в інтересах Вінницької міської ради, як власника та розпорядника спірної земельної ділянки жодним чином не враховує наявність чинного рішення Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19.05.2017 "Про затвердження проекту землеутрою та продажу земельної ділянки ТОВ "Каїса-Фін-Груп", згідно п.2 якого передбачено передача у приватну власність шляхом викупу земельну ділянку 0,50 га із земель запасу сільської ради в межах населеного пункту розміщеного за адресою АДРЕСА_2 , призначену для обслуговування будівлі магазину та будівництва СТО автотранспортних засобів.

Прокурор ігнорує той факт, що відповідно до приписів п.81.1 постанови КМУ від 25.12.2015 №1127, державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 01.01.2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, якщо такі права набуті згідно з рішенням органу влади чи органу місцевого самоврядування, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку у Державному земельному кадастрі.

Тобто, у зв`язку з тим, що державні акти які видавались до 01.01.2013 не могли бути внесені до неіснуючого на той момент реєстру, законодавець надав можливість реєструвати такі земельні ділянки навіть за відсутності відповідних відомостей в реєстрі земельного кадастру.

Посилання прокурора, що у зв`язку із тим, що в територіальних управліннях Держгеокадастру відсутні відомості про наявність відповідного державного акту, не може ставити під сумнів правомірність самого державного акту, який фактично зберігався зовсім в інших органах та в інший спосіб, а саме, як було передбачено на той момент.

З врахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Вінницької області від 06.03.2024 у справі №902/1100/23 - залишити без змін.

Прокурор скерував до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких заперечує проти доводів відповідача та ОСОБА_2 , з таких мотивів.

Відповідач безпідставно стверджує у відзиві, що рішення Лука-Мелешківської сільської ради від 20.09.2013 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Каїса-Фін-Груп" та від 19.05.2015 "Про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки ТОВ "Каїса-Фін-Груп" є доказами вираження волі власника земельної ділянки на продаж ділянки юридичній особі.

Зокрема, рішення Лука-Мелешківської сільської ради від 20.09.2013 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Каїса-Фін-Груп" стосується питання оренди земельної ділянки, а не передачі її у власність.

А рішення Лука-Мелешківської сільської ради від 19.05.2015 "Про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки ТОВ "Каіса-Фін-Груп"" стосується затвердження проекту землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право оренди ТОВ "Каіса-Фін-Груп" на земельну ділянку площею 0,5 га за адресою АДРЕСА_3 цього рішення вказано про передачу вказаної земельної ділянки у власність ТОВ "Каіса-Фін-Груп" шляхом викупу, хоча затверджений у п.1 рішення проект землеустрою стосувався передачі ділянки в оренду, що свідчить про явне порушення радою процедури передачі ділянки у власність.

У цій справі підлягає встановленню факт чи дійсно існував і чи видавався наведений державний акт уповноваженими державними органами, та чи видавався він на законних підставах. Питання щодо способу внесення до державного акту недостовірних відомостей не є предметом розгляду господарської справи № 902/1100/23 і не має значення для розгляду справи.

Також, прокурор подав апеляційному господарському суду пояснення, за змістом яких вказує, що у цьому випадку не можна вважати, що за обставин цієї справи при витребуванні спірної ділянки у відповідача матиме місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і таке втручання (витребування майна) покладатиме на нього надмірний тягар.

Зазначає, що твердження представників відповідача та третьої особи про не існування обласної асоціації третейських судів, керівником якої ( Біланом В.В. ) наданий лист від 16.02.2022 (долучений до матеріалів справи), не відповідає дійсності, оскільки згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрована громадська організація "Вінницька обласна асоціація третейських судів" зареєстрована в реєстрі за № 35599313 у 2007 році; керівником організації є Білан Володимир Валентинович .

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 20.05.2024 та 22.07.2024 прокурор підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального права. Просив рішення Господарського суду Вінницької області від 06.03.2024 у справі № 902/1100/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити

Представник відповідача в судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 20.05.2024, 22.07.2024 заперечував проти доводів прокурора та задоволення апеляційної скарги. Просив апеляційний господарський суд залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Представник ОСОБА_2 в судових засіданнях 20.05.2024 та 22.07.2024 вказала, що з доводами скаржника не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просила суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання 22.07.2024 представники позивача та ОСОБА_1 не з`явилися.

При цьому, від позивача надійшла заява про розгляд справи за без його представника (т. 3, а. с. 119-121).

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що ОСОБА_1 був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить поштове повідомлення, направлене вказаній третій особі (т. 3, а. с. 109), заяву позивача про розгляд справи за відсутності його представника, а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ВН № 001927, виданого 20.06.1997 Лука-Мелешківською сільською радою Вінницького району на підставі рішення 11 сесії 22 скликання від 10.04.1997, надано в постійне користування для внутрі-господарських потреб земельну ділянку загальною площею 24,74 га Госпрозрахунковому клубу антикварних і спортивних автомобілів (КАіСА) (на теперішній час має назву ТОВ "КАіСА"). Акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №131 (т. 1, а. с. 189-193).

Рішенням 27 сесії 6 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 20.09.2013 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Каіса-Фін-Груп" вирішено: Надати дозвіл ТОВ "Каіса-Фін-Груп" на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва магазину по торгівлі запчастинами та будівництва СТО автотранспортних засобів орієнтовною площею 0,50 га в оренду, терміном на 10 років з правом викупу, із земель в межах населеного пункту, що були надані в постійне користування ТОВ "КАіСА". Припинити постійне користування частини земельної ділянки площею 0,50 га, яка перебуває в користуванні ТОВ "КАіСА" та передається в оренду ТОВ "Каіса-Фін-Груп". Проект із землеустрою щодо відведення в оренду даної земельної ділянки подати на розгляд та затвердження в установленому порядку (т. 1, а. с. 67).

Відповідно до вказаного рішення Лука-Мелешківської сільської ради, ТОВ "Центр експертиз та бізнесу "Капітал-Інвест" у 2014 році на замовлення ТОВ "Каіса-Фін-Груп" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Каіса-Фін-Груп" для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою вул. Тиврівське шосе, 2-а, с. Лука- Мелешківська, Вінницька область (т. 1, а. с. 173-211).

Згідно акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 02.02.2014 власники (користувачі) сусідніх ділянок претензій до меж та конфігурації земельної ділянки, що відводиться ТОВ "Каіса-Фін-Груп" не мають (т. 1, а. с. 194).

Листом-заявою ТОВ "КАіСА" без номера від 23.01.2015 надало згоду на вилучення частини земельної ділянки площею 0,5 га на користь ТОВ "Каіса-Фін-Груп", із земель які перебували в користуванні згідно державного акта на право постійного користування землею серії І-ВН №001927 від 20.06.1997 (т. 1, а. с. 188).

На підставі зазначеного проекту землеустрою 26.03.2015, а також заяви Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району про державну реєстрацію земельної ділянки № ЗВ-015 від 26.03.2015 та електронного документа (файлу обміну інформацією у форматі ХМL) державним кадастровим реєстратором управління Держземагенства у Вінницькому районі Будковською Т.В. внесено до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру і відкриттям Поземельної книги інформацію про земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га. Наведене підтверджується записами у Поземельній книзі на вказану земельну ділянку, а також інформаціями відділу № 2 управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (лист № 499/432-21 від 06.09.2021) та відділу № 1 управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (лист № 525/432-21 від 08.09.2021) (т. 1, а. с. 78-79).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 13.05.2015 № 401-VIII "Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області" земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0336 увійшла в межі м. Вінниця (т. 1, а. с. 91-92).

Рішенням 48 сесії 6 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19.05.2015 "Про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки ТОВ "Каіса-Фін-Груп" вирішено: Затвердити проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 0,50 га ТОВ "Каіса-Фін-Груп" для обслуговування будівлі магазину та будівництва СТО автотранспортних засобів на території АДРЕСА_2 . Передати в приватну власність ТОВ "Каіса-Фін-Груп", шляхом викупу, земельну ділянку площею 0,50 га із земель запасу сільської ради в межах населеного пункту розміщену за адресою: АДРЕСА_2 , призначену для обслуговування будівлі магазину та будівництва СТО автотранспортних засобів. ТОВ "Каіса-Фін-Груп" виготовити експертну грошову оцінку для можливості укладення договору купівлі продажу даної земельної ділянки (т. 2, а. с. 133).

У подальшому 07.11.2019 за заявою ОСОБА_1 , на підставі державного акта серія ЯЗ №453522 від 12.12.2007 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га, розташовану на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, державний реєстратор Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області Фаренюк С.А. зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний запис № 34046822) право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (т. 1, а. с. 49-51).

21.11.2019 ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Скутельник І.А. за № 7038, продав земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га, розташовану на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 54-58).

У грудні 2019 року ОСОБА_2 відповідно до технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, розробленої Юридично-земельним союзом "Альянс", об`єднав належні йому на праві власності земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0336 площею 0,5 га та :03:133:0075 площею 0,0347 га і утворив нову (об`єднану) ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га (т. 1, а. с. 212-242).

В подальшому 02.09.2020 ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бєлою О.М. за № 1955, продав об`єднану земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га Благодійній організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" (т. 1, а. с. 62-65).

На підставі вказаного правочину, 02.09.2020 за Благодійною організацією "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 38002016 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га (т. 1, а. с. 59-61).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо звернення прокурора в інтересах Вінницької міської ради до суду із цим позовом, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1);

прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (частина 3 цієї статті);

наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (частина 4 цієї ж статті).

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються;

- у першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно;

- "нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається;

- "здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною";

- "неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

За приписами статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина 3);

прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина 4 цієї ж статті).

Таким чином, прокурор, звертаючись із позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного уповноваженого суб`єкта про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що такий суб`єкт не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором, вказано:

прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 висновувала, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема, подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Звертаючись із позовом у цій справі, прокурор вказував на те, що Вінницькою міською радою, за наявності порушення інтересів держави, належних заходів до повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність не вжито.

Вінницька обласна прокуратура 07.06.2022 повідомила Вінницьку міську раду (лист № 15/3-304вих-22) про наявність порушення інтересів Вінницької територіальної громади внаслідок незаконного оформлення ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку та необхідність їх захисту в судовому порядку (т. 1, а. с. 249-250).

Листом №01/00/011/128007 від 16.06.2022 Вінницька міська рада повідомила, що в межах кримінальної справи №127/9291/22 (за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 209, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України), яка перебувала на розгляді Вінницького міського суду, подала цивільний позов в кримінальній справі до благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" про повернення земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га. Ухвалою Вінницького міського суду від 16.08.2022 у кримінальній справі № 127/9291/22 цивільний позов Вінницької міської ради залишено без розгляду (т. 2, а. с.1).

В подальшому, 20.02.2023 Вінницькою обласною прокуратурою повторно надіслано запит до Вінницької міської ради (лист № 15/3-114вих-23) щодо надання інформації про вжиті заходи щодо повернення земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га. Листом № 01/00/011/11706 від 01.03.2023 міська рада повідомила про намір самостійно пред`явити позов до суду (т. 2, а. с. 3-5).

Разом з тим, у відповідь на запит обласної прокуратури № 15/3-185вих-23 від 16.03.2023 Вінницька міська рада (листом № 01/00/011/16212 від 22.03.2023) повідомила про невжиття заходів щодо повернення згаданої земельної ділянки в судовому порядку у зв`язку із неможливістю оплати судового збору через брак бюджетних коштів, які першочергово спрямовуються на забезпечення критичної інфраструктури міста в умовах воєнного стану та підтримку Збройних Сил України (т. 2, а. с. 6-9).

Дослідивши вищенаведене, надавши оцінку поданому суду листуванню, а також урахувавши те, що на час звернення з позовом відсутні відомості щодо вжиття Вінницькою міською радою належних заходів для витребування земельної ділянки, то прокурором обґрунтовано та доведено необхідність звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі позивача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 викладено висновок про те, що обчислення розумного строку для реагування відповідного органу на повідомлення прокурора повинно враховувати не лише останнє повідомлення прокурора про подання позову до суду, а й попередні листи, направлені прокурором органу, якщо в них міститься інформація про стверджувані порушення (а не просто направлено запит на надання інформації).

Ураховуючи вищенаведене, а також виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, що прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у цій справі прокурор належним чином обґрунтував підстави щодо представництва.

Щодо позовних вимог.

Предметом спору в цій справі є, зокрема, витребування у відповідача на користь позивача земельної ділянки загальною площею 0,5 га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:133:0158 та розташована на території Вінницької міської територіальної громади Вінницької області (м. Вінниця, вул. Данила Нечая б/н), в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336, право власності на яку 07.11.2019 було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності за відсутності волі власника.

Тому, при розгляді справи слід оцінити правомірність набуття права власності на спірну земельну ділянку першим власником - ОСОБА_1 .

Згідно з ч.ч. 1 та 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В матеріалах справи наявна копія Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007, який виданий ОСОБА_1 та в якому зазначено, що його видано на підставі рішення Третейського суду від 20.11.2007 у справі №1-1546 (т. 1, а. с. 52-53).

Частиною 2 статті 78 Земельного кодексу України (в редакції чинній на 12.12.2007) передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За приписами ст. 81 Земельного кодексу України (в редакції чинній на 12.12.2007) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

В той же час, така норма не передбачала набуття права власності на підставі рішення третейського суду.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 55 Закону України "Про третейські суди" (тут і надалі - в редакції чинній на 12.12.2007) виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.

Компетентний суд - місцевий загальний суд чи місцевий господарський суд за місцем розгляду справи третейським судом (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про третейські суди").

В силу ч. ч. 1-2 ст. 56 Закону України "Про третейські суди" заява про видачу виконавчого документа може бути подана до компетентного суду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом. Така заява підлягає розгляду компетентним судом протягом 15 днів з дня її надходження до суду. Про час та місце розгляду заяви повідомляються сторони, проте неявка сторін чи однієї із сторін не є перешкодою для судового розгляду заяви. При розгляді заяви про видачу виконавчого документа компетентний суд повинен витребувати справу з постійно діючого третейського суду, в якому зберігається справа, яка має бути направлена до компетентного суду протягом п`яти днів від дня надходження вимоги. У такому випадку строк вирішення заяви про видачу виконавчого документа продовжується до одного місяця.

У відповідності до ч. 2 ст. 54 Закону України "Про третейські суди" справи, розглянуті третейським судом для вирішення конкретного спору, за якими видано виконавчі документи, зберігаються у компетентному суді, за місцем видачі виконавчого документа.

Разом з тим, відповідно до інформації президента Асоціації "Третейських судів Вінницької області" Білана В.В. від 16.02.2022, наданої на запит Слідчого управління Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, рішення Третейського суду від 20.11.2007 у справі № 1-1546 в Реєстрі судових рішень будь-яких Третейських судів Вінницької області відсутнє (т. 1, а. с. 84).

Доводи представника третьої особи, що такий лист є неналежним доказом, так як наданий неналежною особою - Асоціацією "Третейських судів Вінницької області", в той час коли належною особою є - ГО "Вінницька обласна асоціація третейських судів", то суд апеляційної інстанції вказує, що невірне зазначення назви органу оцінюється, як описка, яка не вплаває на зміст відповідного листа.

Також, згідно із листом Вінницького районного суду Вінницької області від 01.03.2023, Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2023, заяви ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на підставі рішення Третейського суду від 20.11.2007 у справі №1-1546 до Замостянського, Ленінського, Староміського районних судів м. Вінниці та Вінницького районного суду за період листопад-грудень 2007 року не надходили і справи за такими заявами, де б ОСОБА_1 був стороною, не розглядалися (т. 1, а. с. 87, 90).

З врахуванням викладеного, суд критично оцінює рішення Третейського суду від 20.11.2007 у справі №1-1546, як підставу набуття ОСОБА_1 права приватної власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, відповідно до листа Відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 100/405-21-0.20 від 01.02.2021 архівного примірника Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007 в архіві відділу не виявлено, а в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на території Лука-Мелешківської сільської ради запису щодо реєстрації державного акту серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007 не виявлено (т 1, а. с. 71).

За змістом листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 0-2-0.6-7106/2-21 від 29.07.2021 відомості щодо запису про реєстрацію державного акту серії ЯЗ № 453522, виданого 12.12.2007 та зареєстрованого за №48 у Книзі реєстрації державних актів на право власності та право постійного користування землею, договорів оренди землі на території Луко-Мелешківської сільської ради - відсутні. В місцевих фондах документації із землеустрою відділів №1 та № 2 управління у Вінницькому районі Головного управління Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №453522, виданий 12.12.2007, що зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 48, не виявлено (т. 1, а. с. 76-77).

Також, згідно відомостей із витягу з Книги реєстрації державних актів на право власності та право постійного користування землею, договорів оренди землі по Лука-Мелешківській сільській раді Вінницького району Вінницької області, з якого вбачається, що за №48 зареєстровано Державний акт серії ЯГ № 495573 від 28.03.2008 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:202:0550 площею 0,1020 га, тобто інший державний акт на іншу земельну ділянку (т., 1 а. с. 73-75).

В той же час, вище вказано, що згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ВН № 001927, виданого 20.06.1997 Лука-Мелешківською сільською радою Вінницького району на підставі рішення 11 сесії 22 скликання від 10.04.1997, надано в постійне користування для внутрі-господарських потреб земельну ділянку загальною площею 24,74 га Госпрозрахунковому клубу антикварних і спортивних автомобілів (КАіСА) (на теперішній час має назву ТОВ "КАіСА"). Акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №131 (т. 1, а. с. 189-193).

Суд звертає увагу і на заяву ТОВ "КАіСА" від 23.01.2015, підписану ОСОБА_1 , як керівником такого товариства, про надання згоди на вилучення частини земельної ділянки площею 0,5 га (за адресою АДРЕСА_2 ) із земель, які перебувають в користуванні ТОВ "КАіСА" згідно Державного акту про право постійного користування землею серії І-ВН № 001927 від 20.06.1997 (т. 1, а. с. 188).

З наведеного, суд висновує, що станом на 2015 рік спірна земельна ділянка ще перебувала в постійному користуванні ТОВ "КАіСА", а отже не могла бути у власності ОСОБА_1 , як зазначено у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №453522 від 12.12.2007, а тому означений державний акт не може бути доказом підтвердження права власності ОСОБА_1 на земельнуї ділянку площею 0,5 га.

Щодо рішень Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 20.09.2013 та про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки від 19.05.2015, апеляційний господарський суд вказує таке.

Як встановлено судом апеляційної інстанції вище, рішенням 27 сесії 6 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 20.09.2013 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Каіса-Фін-Груп" вирішено: Надати дозвіл ТОВ "Каіса-Фін-Груп" на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва магазину по торгівлі запчастинами та будівництва СТО автотранспортних засобів орієнтовною площею 0,50 га в оренду, терміном на 10 років з правом викупу, із земель в межах населеного пункту, що були надані в постійне користування ТОВ "КАіСА". Припинити постійне користування частини земельної ділянки площею 0,50 га, яка перебуває в користуванні ТОВ "КАіСА" та передається в оренду ТОВ "Каіса-Фін-Груп". Проект із землеустрою щодо відведення в оренду даної земельної ділянки подати на розгляд та затвердження в установленому порядку.

Тобто таке рішення Лука-Мелешківської сільської ради від 20.09.2013 свідчить про надання дозволу ТОВ "Каіса-Фін-Груп" на виготовлення проекту землеустрою з метою подальшої передачі земельної ділянки в оренду вказаній юридичній особі, а не у власність ОСОБА_1 .

Також, як вказано вище, рішенням 48 сесії 6 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19.05.2015 "Про затвердження проекту землеустрою та продажу земельної ділянки ТОВ "Каіса-Фін-Груп" вирішено: Затвердити проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 0,50 га ТОВ "Каіса-Фін-Груп" для обслуговування будівлі магазину та будівництва СТО автотранспортних засобів на території АДРЕСА_2 . Передати в приватну власність ТОВ "Каіса-Фін-Груп", шляхом викупу, земельну ділянку площею 0,50 га із земель запасу сільської ради в межах населеного пункту розміщену за адресою: АДРЕСА_2 , призначену для обслуговування будівлі магазину та будівництва СТО автотранспортних засобів. ТОВ "Каіса-Фін-Груп" виготовити експертну грошову оцінку для можливості укладення договору купівлі продажу даної земельної ділянки.

Однак, постановою Верховної Ради України від 13.05.2015 № 401-VIII "Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області" було змінено межі міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області, збільшивши територію міста на 4448,97 гектара земель, у тому числі за рахунок 158,20 гектара земель, що знаходяться у віданні Агрономічної сільської ради, 425,03 гектара земель - Бохоницької сільської ради, 947,35 гектара земель - Вінницько-Хутірської сільської ради, 495,19 гектара земель - Луко-Мелешківської сільської ради, 332,35 гектара земель - Стадницької сільської ради, 1134,39 гектара земель - Стрижавської селищної ради, 956,46 гектара земель - Якушинецької сільської ради Вінницького району, та затвердити територію міста Вінниця загальною площею 11316,97 гектара, територію Вінницького району загальною площею 91035,54 гектара. Встановлено межі міста Вінниця та відповідні межі Вінницького району Вінницької області згідно з додатком.

Відповідно до ч. 2 ст. 138 Закону України "Про регламент Верховної Ради України" постанови Верховної Ради приймаються з конкретних питань з метою здійснення її установчої, організаційної, контрольної та інших функцій. Такі постанови Верховної Ради набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інше не передбачено самою постановою.

Таким чином, спірна земельна ділянка увійшла в межі м. Вінниця, а відповідно з 13.05.2015 розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0336 здійснювала Вінницька міська рада.

Тому, Лука-Мелешківська сільська рада станом на 19.05.2015 не була органом, уповноваженим на здійснення повноважень власника щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336, а тому її рішення щодо цієї ділянки, прийняті після 13.05.2015, не мають юридичного значення.

Надаючи оцінку вищевказаному, суд бере до уваги, що змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-ІХ від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16.02.2021 у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Підсумовуючи усе викладене в сукупності, апеляційний господарський суд вказує, що право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007, який містить недостовірні відомості щодо його номера і дати реєстрації, підстав набуття права власності на спірну ділянку, кадастрового номера земельної ділянки.

Суд приймає до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц про те, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства.

При цьому, матеріали справи не містять доказів щодо прийняття територіальною громадою м. Вінниця рішень щодо приватизації ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Таким чином, наведене вище свідчить, що спірна земельна ділянка вибула з власності територіальної громади м. Вінниця не з волі власника, а внаслідок дій ОСОБА_1 , який використав державний акт про право власності на земельну ділянку, що містив недостовірні відомості та безпідставно зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за собою право приватної власності на спірну земельну ділянку.

В подальшому, ОСОБА_1 , не маючи на те відповідних повноважень власника земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336 площею 0,5 га, розпорядився нею шляхом продажу іншій особі - ОСОБА_2 , який, в свою чергу, об`єднав належні йому на праві власності земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0336 площею 0,5 га та :03:133:0075 площею 0,0347 га і утворив нову (об`єднану) ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га.

Надалі, ОСОБА_2 відчужив новостворену земельну ділянку відповідачу - Благодійній організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз".

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

У відповідності до ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, з урахуванням положень статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 915/690/19, від 09.02.2023 у справі № 904/4140/21, від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, від 25.07.2023 у справі № 917/1058/22.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 910/9990/21, від 30.08.2023 у справі № 909/171/21, від 30.11.2022 у справі № 906/779/21.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 1522/25684/12 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 285/3414/17.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідач - Благодійна організація "Благодійний фонд "Час Жити Зараз", не міг знати про обставини незаконності вибуття із власності територіальної громади м. Вінниця саме спірної земельної ділянки, яка є частиною придбаної земельної ділянки.

Одночасно, суд вважає помилковими твердженнями прокурора, щодо можливості відповідача в повній мірі бути обізнаним із обставинами вибуття спірної земельної ділянки із власності територіальної громади м. Вінниця, навіть проявивши розумну обачність і скориставшись правовою допомогою.

Зокрема, перший власник спірної земельної ділянки, який оформив приватну власність на неї, здійснив таку дію на підставі Державного акта серія ЯЗ №453522 від 12.12.2007.

В свою чергу, лише за допомогою інформації та доказів, котрі були отримані прокурором не лише за допомогою загальнодоступних реєстрів, а і у відповідь на запити, а також, докази отримані під час кримінального провадження, суд апеляційної інстанції співставивши їх та оцінивши в сукупності, дійшов висновку про те, що такий державний акт містив недостовірні відомості.

Тобто, відповідач є добросовісним набувачем, однак, з огляду на спосіб вибуття земельної ділянки із власності територіальної громади м. Вінниця, закон дозволяє витребувати у нього майно.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула з власності власника - територіальної громади м. Вінниця поза волею останнього, то прокурором доведено правові підстави для її витребування у останнього набувача - Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз".

Судом апеляційної інстанції враховано, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. (правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 367/2022/15-ц від 29.05.2019).

Так, спірна земельна ділянка не перестала існувати у натурі внаслідок їх об`єднання в одну земельну ділянку з іншою. За досліджуваних обставин не відбулося виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, залишилися попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема, не відбулося зміни їх розташування. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1213цс16, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі 640/8456/16-ц.

Щодо доводів про втручання у право відповідача на мирне володіння майном, суд зважає на таке.

Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "Еаst/West Аllisance Limited" проти України" ("Еаst/West Аllisance Limited" v. Ukrаinе, заява № 19336/04), § 166-168).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Можливість віндикації майна, його витребування від набувача, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна у добросовісного набувача. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Також, втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах "Рисовський проти України" (рішення від 20.10.2011, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" (рішення від 16.02.2017, заява № 43768/07), ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на нерухомість.

Водночас, висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування ст. 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц).

В цьому випадку, повернення державі (територіальній громаді) земельної ділянки, незаконно набутої фізичною особою ( ОСОБА_1 ) поза волею Вінницької міської ради у цій справі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів громади у тому, щоб таке використання відбувалося у встановленому законом порядку, за цільовим призначенням та з дотриманням прав і законних інтересів громадян та інших осіб на користування землею територіальної громади згідно чинного законодавства.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини, зокрема щодо вибуття спірної земельної ділянки поза волею її власника, застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини, оскільки набувач спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту не міг законно набути право власності на неї.

Отже, у цій справі втручання держави ґрунтується на законі, є виправданим обставинами спірних правовідносин, направлене на задоволення суспільного, публічного інтересу (захисту прав власності держави (на сьогоднішній день розпорядником є територіальна громада міста Вінниці), тобто переслідувало легітимну мету (контроль за використанням земель, власником територіальної громади, які є обмеженими).

Наведеним спростовуються твердження відповідача про порушення ст. 1 Протоколу до Конвенції, а також, що витребування земельної ділянки є надмірним тягарем для відповідача.

Крім того відповідач, із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу особи, у якої він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Щодо повних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" на спірну земельну ділянку та зареєстрованих обтяжень, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

У постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.

Повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) в повній мірі не відбувається, якщо існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном у вигляді запису про похідне від права власності право користування земельною ділянкою, й земельна ділянка не повертається у фактичне володіння з можливістю власника нею як користуватися, так і розпоряджатися. Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 672/386/20.

Можливість застосування такого способу захисту як скасування державної реєстрації прав підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 909/1294/15 від 01.10.2019.

Суд вказує, що вирішення спору стосується внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки прокурор намагається відновити право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку із визначеним у момент її формування кадастровим номером. Поновлення прав та інтересів держави стосується коригування відомостей у Державному земельному кадастрі, оскільки на підставі дій ОСОБА_2 виключено з державного реєстру кадастровий номер спірної земельної ділянки :02:001:0336), внаслідок формування об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237.

З приводу скасування державної реєстрації прав та внесення на підставі судового рішення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд зазначає, що навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача (постанова Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 915/572/17).

Отже, задоволення позову в частині вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га, припинивши право власності Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" на цю земельну ділянку та зареєстровані обтяження відповідає ефективним способам захисту порушених прав.

Крім того, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :03:133:0158 витребовується у власність територіальної громади в особі Вінницької міської ради, то відповідне судове рішення одночасно стане підставою для набуття відповідних прав територіальною громадою в особі Вінницької міської ради.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Щодо вимоги прокурора про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки (об`єднаної) з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га, що розташована на території Вінницької міської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, суд зазначає наступне.

Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:133:0158 втратила статус окремого об`єкта, так як вона була об`єднана з іншими земельними ділянками.

Відповідно до ст. 16, ч. 4 ст. 25, ч. 1, 2 ст. 27 Закону України "Про Державний земельний кадастр", п.п. 29, 50, 51, 114, 135, 136, 136-1 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, у разі об`єднання земельних ділянок, державна реєстрація та кадастровий номер земельної ділянки, яка увійшла у склад новоутвореної скасовуються, поземельна книга на неї закривається. Відомості про таку земельну ділянку у Державному земельному кадастрі набувають статусу архівних та зберігаються постійно. Рішення суду про витребування майна від добросовісного набувача також не є підставою для здійснення реєстратором відповідних реєстраційних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 672/1790/18.

Згідно ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

При цьому скасування державної реєстрації об`єднаної земельної ділянки, надасть можливість оформлення прав на спірну земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336, право власності на яку 07.11.2019 було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007, відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

В той же час, місцевий господарський суд не враховував наведене, зокрема, не оцінив належним чином подані прокурором докази та законодавчо передбачену можливість власника майна витребувати належне йому майно від добросовісного набувача, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника підтверджуються матеріалами справи.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи вказане, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, скасування рішення Господарського суду Вінницької області від 06.03.2024 у справі № 902/1100/23 та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 06.03.2024 у справі № 902/1100/23 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Витребувати у Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок, 85, офіс, 5, код 43448603) на користь Вінницької міської ради (21050, Україна, Вінницький р-н, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок, 59, код 25512617) земельну ділянку загальною площею 0,5 га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:133:0158 та розташована на території Вінницької міської територіальної громади Вінницької області (м. Вінниця, вул. Данила Нечая б/н), в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0336, право власності на яку 07.11.2019 було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 453522 від 12.12.2007 (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34046822), відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок, 85, офіс, 5, код 43448603) на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га, припинивши право власності Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок, 85, офіс, 5, код 43448603) на цю земельну ділянку та зареєстровані обтяження.

Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки (об`єднаної) з кадастровим номером :03:133:0158 загальною площею 0,5347 га, що розташована на території Вінницької міської територіальної громади Вінницького району Вінницької області.

Стягнути з Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок, 85, офіс, 5, код 43448603) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок, 33, код 02909909) - 46 669 грн 75 коп. судового збору за подання позовної заяви.

3. Стягнути з Благодійної організації "Благодійний фонд "Час Жити Зараз" (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок, 85, офіс, 5, код 43448603) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Україна, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок, 33, код 02909909) - 70 004 грн 63 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Господарському суду Вінницької області видати накази на виконання цієї постанови.

5. Справу № 902/1100/23 надіслати Господарському суду Вінницької області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "29" липня 2024 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.