ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" липня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/5183/23

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю.В.,

розглянувши справу № 916/5183/23

за позовом Іноземного підприємства "ЄВРОГОЛД ІНДЕСТРІЗ ЛТД" (10025, Житомирська обл., місто Житомир, вул. Промислова, буд. 1/154; )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" (73009, Херсонська обл., м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Херсонської Дивізії, буд. 24, офіс 19; )

про стягнення 1 128 966,68 грн;

представники сторін:

від позивача Камінський А.Ф. (в режимі відеоконференції),

від відповідача не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Іноземне підприємство "ЄВРОГОЛД ІНДЕСТРІЗ ЛТД", звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ", про стягнення 1062031,37 грн. з яких 874722,30 грн. основного боргу, 11008, 80 грн. пені, 11660,08 грн. 3% річних, 4163,68грн. інфляційних.

В обґрунтування своїх вимог посилається на укладання з відповідачем договору поставки № 1130 від 17.10.2020 з протоколом розбіжностей, відвантаження партій товару відповідачу відповідно до умов договору, неповну оплату товару відповідачем, залишок заборгованості у розмірі 874722,30 грн., неоплачені або частково оплачені видаткові накладні, умови договору, листування між сторонами, а також на інші більш детально викладені у позовній заяві обставини.

Ухвалою суду від 13.12.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено 10ти денний строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви.

В зв`язку з усуненням позивачем вказаних недоліків, суд ухвалою від 25.12.2023 відкрив провадження по справі № № 916/5183/23 за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання на 24.01.2024, запропонував відповідачу в 15ти денний строк надати відзив.

23.01.2024 позивач через електронний суд надав заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача 874722,30 грн. основного боргу, 216969,84 грн. пені, 16184,77 грн. 3% річних, 13943,45грн. інфляційних. Збільшення позовних вимог обґрунтовує збільшенням періоду прострочки за час розгляду справи у суді, вказані вимоги прийняті судом до розгляду.

В судове засідання 24.01.2024 представник відповідача не з`явився, представник позивача приймав участь в режимі відеоконференції. В зв`язку з відсутністю представника відповідача а також з метою надання відповідачу можливості висловити свою правову позицію з урахуванням збільшення позивачем позовних вимог, суд протокольною ухвалою відклав підготовче судове засідання на 19.02.2024.

04.02.2024 відповідач через електронний суд надав відзив на позовну заяву, в якій просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Посилається на умови укладеного між сторонами договору, ненастання обставини з якою сторони пов`язали виникнення обов`язку оплатити отриманий товар, відсутність факту реалізації відповідачем товару як підстави для оплати позивачеві, відсутність доказів направлення позивачем вимоги про оплату, наявність у відповідача права повернути товар у разі якщо він не був реалізований протягом 90 днів. Вважає вимоги позивача передчасними, більш детально вказані обставини виклав у відзиві на позовну заяву.

Слід зазначити, що наданий відповідачем відзив надавався стосовно первинно заявлених позовних вимог без урахування їх збільшення заявою від 23.01.2024.

19.02.2024 позивач через електронний суд надав відповідь на відзив, в якому наполягає на задоволенні позову у повному обсязі, вказує на обов`язок відповідача оплатити товар у 7-ми денний строк з моменту пред`явлення відповідної вимоги в порядку ст.530 Цивільного Кодексу України, направлення першої вимоги про оплату № 743 від 01.05.2023 на суму 716486,70грн. та акту звірки № 803 від 01.05.2023, надання доказів такого направлення, направлення повторної вимоги № 1827 від 15.11.2023 на суму 874722,30грн. в зв`язку зі збільшенням розміру заборгованості відповідача, надсилання повторної вимогами як засобами поштового зв`язку так і на електронну адресу відповідача, опосередковане підтвердження обізнаності відповідача про заборгованість фактом підписання додаткової угоди до договору від 01.08.2023, відсутність звернень відповідача з приводу повернення товару, ненадання відповідачем в 2023 році звітів про реалізований товар.

19.02.2024 відповідач через електронний суд звернувся з клопотанням про витребування у позивача доказів, а саме копій товарно-транспортних накладних на поставку товару на загальну суму заявлених позовних вимог, а також надав акт про пожежу від 18.05.2023.

19.02.2024 позивач через електронний суд звернувся з клопотанням про витребування доказів у відповідача, а саме - звітів із зазначенням кількості реалізованого товару та товарних залишків стосовно поставленого позивачем товару у період з 01.01.2023 по 19.02.2024.

В судовому засіданні 19.02.2024 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів та відклав підготовче судове засідання на 06.03.2024.

03.03.2024 позивач через електронний суд надав клопотання про долучення доказів до справи щодо руху товарів від замовлення до підписання видаткових накладних. В судовому засіданні 06.03.2024 суд залучив до матеріалів справи надані позивачем докази та задовольнив раніше заявлене клопотання позивача про витребування доказів у відповідача, а також відклав підготовче судове засідання на 20.03.2024.

19.03.2024 відповідач через електронний суд надав звіт про залишки нереалізованого товару та повідомив про те, що станом на 18.03.2024 залишок нереалізованого товару складає 567393,98грн.

В судовому засіданні 20.03.2024 суд з урахуванням доводів сторін відклав судове засідання на 04.04.2024.

25.03.2024 відповідач через електронний суд звернувся з клопотання про долучення доказів, а саме, - копій додаткової угоди до договору та платіжного доручення № 79 від 04.10.2023.

04.04.2024 позивач через електронний суд звернувся з заявою про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача 871202,98 грн. заборгованості за поставлений товар, 216754,13грн. пені, 20932,02 грн. 3% річних, 20077,55грн. інфляційних.

Судове засідання, призначене на 04.04.2024 не відбулось в зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Ухвалою суду від 10.04.2024 наступне судове засідання призначено на 22.04.2024.

В судовому засіданні 22.04.2024 суд протокольною ухвалою закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 27.05.2024.

27.05.2024 судове засідання не відбулося в зв`язку зі збоєм в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку (ВКЗ), про що керівництвом апарату суду складено відповідний акт.

Ухвалою від 28.05.2024 наступне судове засідання призначено на 01.07.2024.

В судовому засіданні 01.07.2024 справу розглянуто по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між сторонами по справі був підписаний договір поставки № 1130 від 17.03.2020 з протоколом розбіжностей.

В преамбулі договору позивач визначений як «Постачальник», а відповідач як «Покупець».

Відповідно до п.1.1 договору, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти і сплатити «Товар», на умовах визначених цим договором.

З наведеного вбачається, що сторони використовують визначення сторін та формулюють предмет договору у спосіб, притаманний для укладання договорів поставки.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021. Договір підлягає автоматичній пролонгації на кожний наступний календарний рік у випадку, якщо жодна зі сторін не відмовиться письмово від пролонгації не менше ніж за 14 днів до дати закінчення Договору (п. 11.5. Договору).

Найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна та загальна вартість, строки поставки узгоджуються сторонами окремо. Підставою для бухгалтерського обліку господарської операції з поставки товару є первинний документ, а саме видаткова накладна. Сторони домовились, що первинний документ підтверджує здійснення господарської операції (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору прийняття товару за асортиментом, кількістю і якістю відбувається покупцем згідно з супроводжувальними документами (видаткові накладні, а також документи, що засвідчують якість товару) на момент одержання товару від постачальника.

Згідно з п. 3.7. Договору (з урахування протоколу узгодження розбіжностей) у випадку, коли частина товару не була реалізованою протягом 180 днів з моменту отримання товару, покупець має право повернути його. Постачальник зобов`язаний протягом 14 календарних днів з моменту пред`явлення покупцем письмової вимоги, прийняти цей товар та/або замінити його. Постачальник зобов`язаний прийняти такий товар з одночасним оформленням відповідних товарно-супровідних документів.

У відповідності з п.п. 4.1. Договору обов`язок постачальника по передачі товару вважається виконаним в момент передачі товару покупцю, який визначається датою накладної.

Пунктом 4.2. Договору сторони узгодили, що право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі або пошкодження товару, переходить до покупця з моменту одержання товару, що підтверджується підписами на видатковій накладній та/або товарно-транспортній накладній.

Згідно з п. 7.1. Договору ціна товару визначається згідно специфікації (видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної.) постачальника. Загальна вартість кожної партії товару вказується у видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних постачальника.

Пунктом 7.3. Договору передбачено обов`язок покупця оплачувати реалізований ним товар щотижня.

Відповідно до п. 8.1. Договору у випадку невиконання або невідповідного виконання покупцем зобов`язань по оплаті поставленого товару, постачальник має право стягнути з покупця штрафну неустойку у розмірі 0,2 % від вартості неоплаченого товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Позивач вказує на неотримання оплати за товар, поставлений відповідно до наступних видаткових накладних:

№ 3450 від 12.22.2022;

№ 3451 від 12.22.2022;

№ 3452 від 12.22.2022;

№ 3453 від 12.22.2022;

№ 3454 від 12.22.2022;

№ 3582 від 19.22.2022;

№ 3584 від 19.22.2022;

№ 3564 від 19.22.2022;

№ 3566 від 19.22.2022;

№ 3581 від 19.22.2022;

№ 3571 від 19.22.2022;

№ 3574 від 19.22.2022;

№ 3583 від 19.22.2022;

№ 15 від 05.01.2023;

№ 16 від 05.01.2023;

№ 17 від 05.01.2023;

№ 19 від 09.01.2023;

№ 20 від 09.01.2023;

№ 21 від 09.01.2023;

№ 22 від 09.01.2023;

№ 23 від 09.01.2023;

№ 293 від 07.02.2023;

№ 294 від 07.02.2023;

№ 295 від 07.02.2023;

№ 296 від 07.02.2023;

№ 297 від 07.02.2023;

№ 299 від 07.02.2023;

№ 300 від 07.02.2023;

№ 302 від 07.02.2023;

№ 753 від 20.03.2023;

№ 754 від 07.02.2023;

№ 1429 від 18.05.2023.

Вказані видаткові накладні містять печатки та підписи обох сторін, факт отримання товару та його вартість відповідачем не спростовано та не оспорюється. Загальна вартість неоплаченого за вказаними накладними товару становить 871202,98грн.

Вищезазначених обставин відповідач в цілому не заперечує. Разом з цим звертає увагу суду, що Договором погоджено певний порядок розрахунків з позивачем шляхом оплати реалізованого товару щотижня. Вказує на відсутність обов`язку сплачувати за товар, що був нереалізований протягом 180 днів з дати поставки, а також на існування передбаченої у Договорі відкладальної обставини виникнення обов`язку з оплати поставленого товару факту його продажу кінцевому споживачу. Відтак, на переконання відповідача, позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог у даній справі, господарський суд виходить з наступного.

У статті 15 Цивільного Кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного Кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, між сторонами у даній справі виникли правовідносини, притаманні для договорів купівлі-продажу та поставки, що випливає з п. 4.2. Договору, у відповідності з яким право власності на товар переходить до покупця з моменту одержання товару.

Згідно зі ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями частини ч. 1 ст. 655 Цивільного Кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як за договором купівлі-продажу, так і за договором поставки, обов`язок покупця полягає у оплаті та прийнятті товару, а кореспондуючий обов`язок продавця (постачальника) у передачі товару.

Статтею 662 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 663 Цивільного Кодексу України).

У відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного Кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного Кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного Кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 526 Цивільного Кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного Кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом в процесі дослідження наявних у матеріалах справи доказів, позивач на виконання Договору поставив відповідачу, а останній прийняв та не оплатив товар на загальну суму 871202,98 грн.

Наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував, доказів її сплати на користь позивача до матеріалів справи не надав.

Стосовно доводів відповідача про передчасність даного позову, а також стосовно того, що обов`язок з оплати товару, на думку відповідача, настає лише після його реалізації кінцевому споживачу, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено судом, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до усталеної судової практики зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар.

Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Враховуючи, що в договорі поставки не встановлено інший строк оплати, то у такому разі строк такої оплати визначається ч. 1 ст. 692 ЦК України, що виключає застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.12.2021 у справі № 922/3274/20.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 вказала, що при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.

Верховним Судом у постанові від 04.04.2023 по справі № 916/1349/21 було наголошено, що до лексичного значення словосполучення "неминуче має настати" означає як те, що обов`язково та безумовно має відбутися.

З викладених обставин господарський суд доходить висновку, що реалізація товару у розумінні цивільного законодавства не може вважатись подією, яка неминуче має настати, оскільки вказана у п. 7.3. Договору обставина (реалізація поставленого товару щотижня) може і не настати, адже товар може бути взагалі нереалізованим, у т.ч. з вини покупця та з причин, незалежних від постачальника. При цьому наявність п. 7.3. Договору породжує для постачальника наслідок у вигляді неотримання коштів за переданий товар, а покупцю надає можливість не перераховувати за нього кошти протягом тривалого часу, що є явно несправедливим.

Наведене, дозволяє суду дійти висновку, що оскільки строк оплати товару у договорі визначений не був, оплата товару не залежить від події, яка має неминуче настати.

Приймаючи до уваги наведене, господарський суд вважає, що положення п. 7.3. Договору не підлягають застосуванню при визначенні строку оплати товару.

У даному випадку у відповідача виник обов`язок з оплати товару з моменту його отримання, незалежно від того, чи пред`явив йому позивач пов`язану з цим вимогу.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 871202,98 грн основного боргу за Договором підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені наявними матеріалами справи.

За порушення відповідачем строків виконання грошових зобов`язань за Договором позивач в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення у даній справі 20077,55 грн інфляційних втрат та 20932,02 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Перевіривши запропонований позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 відсотків річних, здійснений окремо по кожній з поставок товару, суд встановив його правильність та обґрунтованість, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому суд звертає увагу, що інфляційні втрати та відсотки річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем також заявлено до стягнення 216754,13грн. пені. Так, відповідно до п. 8.1. Договору у випадку невиконання або невідповідного виконання покупцем зобов`язань по оплаті поставленого товару, постачальник має право стягнути з покупця штрафну неустойку у розмірі 0,2 % від вартості неоплаченого товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Приписами частини 2 статті 343 ГК України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

В статті 549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За частиною четвертою статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В свою чергу, пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX, який набрав чинності з 2 квітня 2020 року і дія вказаного Закону фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд вважає його вірним, обгрунтованим, здійсненим відповідно до умов договору та вимог закону, а тому вимоги позивача про стягнення пені суд також вважає такими що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.

Слід також зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

З урахуванням приписів ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору у розмірі 20 138,80 грн слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Іноземного підприємства "ЄВРОГОЛД ІНДЕСТРІЗ ЛТД" (10025, Житомирська обл., місто Житомир, вул. Промислова, буд. 1/154; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" (73009, Херсонська обл., м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Херсонської Дивізії, буд. 24, офіс 19; ) про стягнення 1 128 966,68 грн задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" (73009, Херсонська обл., м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Херсонської Дивізії, буд. 24, офіс 19; ) на користь Іноземного підприємства "ЄВРОГОЛД ІНДЕСТРІЗ ЛТД" (10025, Житомирська обл., місто Житомир, вул. Промислова, буд. 1/154; ) 871 202,98 грн заборгованості, 216 754,13 грн пені, 20 932,02 грн 3% річних, 20 077,55 грн інфляційних втрат, 13 547,60 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 01 липня 2024 р. Повний текст рішення складено та підписано 11 липня 2024 р.

Суддя Р.В. Волков