ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2024 р. Справа№ 911/3335/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Мальченко А.О.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 (повний текст складено 04.04.2024)

у справі №911/3335/23 (суддя Пукас А.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Манад"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення 29027,26 грн,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Манад" (далі - позивач) звернулось у господарський суд із позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (далі - відповідач) про стягнення 29 027,26 грн безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладений договір оренди №29/19 від 01.11.2019, згідно якого позивач, крім сплати орендної плати, здійснював також відшкодування витрат відповідача понесених внаслідок користування комунальними послугами, а також загально-експлуатаційні витрати, що пов`язані з утриманням та експлуатацією об`єкта оренди, однак при нарахуванні витрат за відшкодування позивачем спожитої електроенергії відповідачем застосовано механізм збільшення плати шляхом нарахування додаткового ПДВ, при тому, що вартість 1 кВт-год. постачальника таких послуг застосовано також з урахуванням ПДВ, внаслідок чого позивачем було сплачено на 15837,40 грн, а також відповідачем штучно збільшено суму витрат за спожитий газ та розподіл газу для опалення приміщень будівлі, оскільки такі розрахунки здійснено не з площі орендованого об`єкту - 139,5 м2, а на значно більшу площу - 186,2968 м2, у зв`язку із чим завищено витрати на спожитий газ в розмірі 13189,86 грн. Внаслідок вказаних дій відповідач безпідставно отримав грошові кошти в загальній сумі 29 027,26 грн.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач, посилаючись на податкову консультацію № 3760/ІПК/99-00-21-03-02-06 від 07.10.2021, вказав про правомірне нарахування позивачу ПДВ при формуванні рахунків на відшкодування витрат з компенсації електроенергії, споживання та розподіл газу. Заперечень щодо вимог позивача в частині нарахування суми витрат за спожитий газ та розподіл газу на більшу площу приміщення, ніж це передбачено умовами договору оренди, відзив не містить.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Манад" безпідставно набуті кошти - 29 027,26 грн, судовий збір - 2 147,20 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково в розмірі 13 189,86 грн, в іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки компенсаційні витрати за комунальні послуги, які не включаються орендарем до складу орендної плати, а підлягають окремій оплаті, повинні містити у собі нарахування ПДВ на витрати, оскільки є складовою частиною операцій з постачання послуг при наданні в оренду рухомого/нерухомого майна, тому відповідач діяв у відповідності до норм податкового законодавства, формуючи податкові накладні з врахуванням ПДВ на компенсацію витрат за комунальні послуги орендарем, в інакшому випадку орендодавець порушив би норми податкового законодавства в частині нарахування ПДВ, за що б отримав відповідні штрафні санкції податкової служби за ухилення від сплати податків; вказана позиція відповідача ґрунтується на висновках Верховного Суду в постанові від 06.06.2023 у справі №826/11941/16, індивідуальній податковій консультації та консультації на сайті Податкової служби України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15 травня 2024 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 31.05.2024, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

20.05.2024 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що предметом доказування у даній справі не являється факт того, чи є ці суми витрат оподаткування ПДВ, що позивач не заперечував, а предметом доказування було, чи діяв відповідач правомірно, двічі оподатковуючи суми витрат зазначеним податком, збільшуючи за рахунок сум ПДВ-1 та ПДВ-2 загальну суму для сплати позивачем; норми податкового законодавства передбачають, що будь-які операції з постачання і також витрат на відшкодування підлягають оподаткуванню ПДВ лише 1 раз, а відповідач двічі оподаткував одну й ту саму операцію і саме за рахунок цього і утворилась сума 15837,40 грн, яка і була стягнута судом, бо цією сумою відповідач заволодів безпідставно; орендоване позивачем приміщення було обладнано лічильником внутрішнього обліку, сторони щомісячно фіксували кількість спожитої позивачем електроенергії, відповідач здійснював витрати на оплату електроенергії по всій будівлі, включаючи спожиту позивачем, а потім виходячи із загального обсягу виставляв позивачу рахунок для відшкодування електроенергії, яку спожив позивач; умови договору передбачають компенсацію витрат і цей принцип виключає сплату більших сум, ніж їх сплатив відповідач, однак позивач сплачував компенсації більше, ніж відповідач сплачував по всій адмінбудівлі, що суперечить умовам договору; постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач, можуть бути застосовані, оскільки ними підтверджено, що суми витрат мають оподатковуватись ПДВ лише 1 раз, як вимагає податкове законодавство, ане двічі, як це робив відповідач.

Також 20.05.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке мотивоване тим, що дана справа вимагає перевірки значної кількості доказів щодо нарахувань за електроенергію за весь період оренди та співставлення одного доказу з іншим, а також це дасть змогу краще зрозуміти правову позицію відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.11.2019 між позивачем, як Орендарем, та відповідачем, як Орендодавцем, було укладено договір оренди № 29/19 (далі - Договір), відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування частину нежитлового приміщення, у складі: приміщень, які зазначені на План-схемі під номерами 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 1 в тому числі у загальному користуванні, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Яготин, вул. Пирятинська, будинок 9 та належить Орендодавцю на праві власності на підставі свідоцтва на право власності, надалі за текстом "Об`єкт оренди" (пункт 1.1 Договору).

Загальна площа Об`єкта оренди складає 139,5 квадратних метрів (пункт 1.5 Договору).

Відповідно до пункту 3.3 - 3.5 Договору в орендну плату не входять платежі за користування комунальними послугами, а також загально-експлуатаційні витрати, що пов`язані з утриманням та експлуатацією об`єкта оренди (в т.ч. охороною та прибиранням).

Орендар відшкодовує Орендодавцю витрати, передбачені в пункті 3.4 цього Договору, за виставленими Орендодавцем рахунками-фактурами, які, у разі відсутності окремих приладів обліку, формуються Орендодавцем за принципом пропорційної участі Орендаря у покритті таких витрат відповідно до розміру приміщення, що знаходиться у його користуванні. Відшкодування зазначених витрат здійснюється Орендарем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Орендодавця не пізніше трьох днів з дати виставленого Орендодавцем рахунку.

Згідно Акту приймання приміщення від 01.11.2019 до Договору Орендодавцем передано, а Орендарем прийнято в строкове платне користування частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Яготин, вул. Пирятинська, буд. 9, площею 139,5 кв.м.

Позивач зазначає, що Договором передбачено компенсаторний механізм відшкодування витрат відповідача на утримання майна, відшкодування за електроенергію, облік якої здійснюється по внутрішньому лічильнику обліку електроенергії та витрат за спожитий газ / транспортування газу, тобто має відшкодовуватися те, що потрачено відповідачем.

Зважаючи на те, що Договором передбачено саме відшкодування (компенсація) витрачених коштів, відповідно у рахунках (розрахунках) на відшкодування понесених витрат відповідачем по сплаті за електроенергію, за базу оподаткування мала б братися ціна постачальника електроенергії без ПДВ, а сума витрат для ТОВ "Манад" визначатися залежно від спожитої електроенергії з подальшим нарахування ПДВ на суму таких витрат, що відповідало б змісту поняття відшкодування витрат (компенсації), вимогам податкового законодавства та умовам пунктів 3.4, 3.5 Договору, а щодо витрат за газ та доставку газу, то розрахунок мав би здійснюватись пропорційно зайнятій площі.

Вказане вище також викладено у наданій позивачем індивідуальній податковій консультації Державної податкової служби від 17.11.2021 №4384/ІПК/99-00-21-03-02-06.

До позовної заяви позивачем додано рахунки за період листопад 2019 - вересень 2021 для оплати орендної плати та відшкодування витрат за Договором, виставлених відповідачем та Акти надання послуг, підписані без зауважень та претензій сторонами.

Позивач звернув увагу суду на те, що по деяким місяцям (наприклад січень 2020 - позивачем за електроенергію відшкодовано 4 364, 14 грн за 1470 кВт, а відповідачем було сплачено постачальнику 4 344, 70 грн за 1650кВт.; за березень 2020 позивачем за електроенергію відшкодовано 4 126,63 грн за 1 390 кВт, а відповідачем за 1 410 кВт сплачено постачальнику 3712,73 грн), отже витрати позивача перевищували витрати відповідача при тому, що орендувалося позивачем приміщення площею 139,5 м2, а відповідачем неслися витрати щодо майна площею 344 м2.

Позивач надав суду розрахунки окремо по кожному місяцю за спірний період (2019-2021), з яких вбачається, що сума отримана відповідачем безпідставно, не за умовами Договору, оскільки є надмірно нарахованою і становить 29 027, 26 грн, з яких 15 837,40 грн були сплачені в якості відшкодування вартості спожитої ним електричної енергії, а 13189,86 грн були сплачені в якості відшкодування витрат за спожитий газ.

При цьому, позивач також вказував, що згідно Акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2019 по 07.10.2021 заборгованість у позивача відсутня.

Відповідач, заперечуючи щодо доводів позивача, подав відзив, у якому відсутні заперечення щодо порядку нарахування витрат за відшкодування витрат за спожиття/розподіл газу. Обґрунтовуючи правильність нарахування позивачу сум для відшкодування згідно наданих рахунків відповідач послався на індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби №1-01/5551 від 13.10.2021, в якій зазначено, що кошти, що отримуються орендодавцем від орендарів як відшкодування (компенсація) будь-яких витрат, передбачених договором оренди (у тому числі оплати вартості комунальних послуг), включаються орендодавцем до бази оподаткування ПДВ у загальновстановленому порядку, оскільки є складовою вартості послуг з надання майна в оренду, у тому числі за умови, якщо між орендодавцем та орендарем укладено окремі договори про надання орендарем компенсації таких витрат. Нарахування відповідачем витрат за компенсацію спожитого газу здійснено з розрахунку саме жилої площі як загальної площі приміщення так і орендованої.

За наслідками даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку щодо доведеності і обґрунтованості позовних вимог, у зв`язку із чим задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволення вимог про стягнення 15837,40 грн відшкодування витрат на електричну енергію.

Частинами 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині задоволених позовних вимог про стягнення 13189,86 грн відшкодування витрат на спожитий газ, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення 15837,40 грн відшкодування витрат на електричну енергію, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між сторонами виникли на підставі договору оренди №29/19 від 01.11.2019.

Статтею 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі статтею 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 та 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1 та 4 статті 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до пунктів 3.3 - 3.5 Договору в орендну плату не входять платежі за користування комунальними послугами, а також загально-експлуатаційні витрати, що пов`язані з утриманням та експлуатацією об`єкта оренди (в т.ч. охороною та прибиранням).

Орендар відшкодовує Орендодавцю витрати, передбачені в пункті 3.4 цього Договору, за виставленими Орендодавцем рахунками-фактурами, які, у разі відсутності окремих приладів обліку, формуються Орендодавцем за принципом пропорційної участі Орендаря у покритті таких витрат відповідно до розміру приміщення, що знаходиться у його користуванні. Відшкодування зазначених витрат здійснюється Орендарем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Орендодавця не пізніше трьох днів з дати виставленого Орендодавцем рахунку.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, вказаними умовами Договору також закріплено порядок відшкодування позивачем понесених відповідачем витрат за спожиту електричну енергію та споживання / розподіл природного газу.

Частинами 1 та 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Дослідивши порядок нарахування відповідачем сум, які підлягають відшкодуванню позивачем за спожиту електроенергію, апеляційний господарський суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дійсно відповідачем під час складання рахунків на оплату та проведення відповідних нарахувань взято ціну послуги постачальника електричної енергії (базу оподаткування) вже з ПДВ, до якої потім знову додано ПДВ і тим самим збільшено ціну в рахунку шляхом подвійного нарахування ПДВ.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, індивідуальна податкова консультація Державної податкової служби №1-01/5551 від 13.10.2021 роз`яснює необхідність нарахування Орендарю ПДВ, оскільки такі зобов`язання є договірними та повинні включатися до бази оподаткування ПДВ, однак не зазначено про можливість подвійного оподаткування, отже відповідачем викладена у зазначеній податкова консультація тлумачиться на власну користь.

Так, Договором сторони передбачили обов`язок позивача компенсувати відповідачу витрати останнього пов`язані із експлуатацією та утриманням об`єкта оренди.

Згідно зі статтею 185.1 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій із ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, за Договором позивач не оплачує надані йому відповідачем товари чи послуги, оскільки останній не є їх постачальником, а саме повертає відповідачу частину сплаченої ним частини витрат за спожиту електричну енергію та спожиття / розподіл природного газу при утриманні та експлуатації приміщення.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 і вона не суперечить правовим позиціям, викладеним в постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №826/11941/16.

Таким чином, доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що у період з 01.11.2019 по 23.09.2021 позивач мав сплатити відповідачу в якості відшкодування витрат за спожиту електричну енергію грошові кошти в загальній сумі 68 709,48 грн з ПДВ, однак, внаслідок безпідставного повторного нарахування відповідачем ПДВ на вказану суму, позивачем було сплачено на 15 837,40 грн більше.

У той же час, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Оскільки грошові кошти в сумі 15 837,40 грн сплачені позивачем внаслідок неправомірного подвійного нарахування відповідачем податку на додану вартість на суму компенсації вартості електричної енергії, вони сплачені поза межами дії договору, отже є такими, що отримані відповідачем без належних правових підстав, а тому позовні вимоги про їх стягнення з відповідача на користь позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Отже, доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01 квітня 2024 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.07.2024.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.О. Мальченко

О.В. Агрикова