РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2024Справа № 910/14712/23
За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Державного підприємства "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького"

про стягнення 654581,92 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Державного підприємства "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького" (далі - відповідач) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) боргу та санкцій за угодою від 13.12.2022 №Р-1540378/2022/12 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 23.08.2018 №1540378, 494950,29 грн основного боргу, 22767,71 грн інфляційних втрат, 6346,21 грн 3% річних, 105770,20 грн пені та 24747,51 грн штрафу.

Судом прийнято до уваги, що за час розгляду справи відповідачем було змінено найменування з "Державного підприємства "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва" на "Державного підприємства "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького", що підтверджується інформацією з ЄДРЮОФОПГФ.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому вказано, що ним частково погашено основну суму боргу відповідно до платіжних доручень від 15.08.2023 на суму 100000 грн, від 11.09.2023 на суму 70000 грн, від 18.09.2023 на суму 82269,34 грн та від 03.10.2023 на суму 100000 грн. Відповідач також зазначив, що на решту суми боргу він визнає позовні вимоги, однак не погоджується із розрахунком позивача інфляційних втрат, а також просить суд зменшити розмір пені та штрафу.

У відповіді на відзив позивач підтвердив факт оплати відповідачем частини основної заборгованості, а також заперечив щодо заяви відповідача про зменшення суми пені та штрафу.

Відповідачем у свою чергу було повністю погашено суму основної заборгованості про що він подав суду відповідне повідомлення та копію платіжної інструкції від 19.10.2023 про сплату ним на рахунок позивача 150000 грн, з яких 7319,05 грн має бути зараховано позивачем в оплату іншої заборгованості.

Позивач підтвердив факт повної оплати відповідачем основної заборгованості та просив суд стягнути з останнього нараховані інфляційні втрати, 3% річних, штраф та пеню.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (постачальник) та Державним підприємством "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва" (Абонент) 23.08.2018 укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1540378 (далі - Договір постачання), відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

13.12.2022 між сторонами було укладено угоду про реструктуризацію заборгованості № Р-1540378/2022/12 (далі - Угода), за умовами п.1 якої відповідач визнає та підтверджує заборгованість перед позивачем за договором № 1540378 від 23.08.2018 на постачання теплової енергії у гарячій воді станом на 01.12.2022 у загальній сумі 681949,51 грн.

Відповідно до п. 2 Угоди споживач зобов`язується сплатити зазначену у п. 1 угоди суму заборгованості протягом січня 2023 року - травня 2023 року щомісячними сплатами згідно з додатком 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця.

Згідно з п. 3 Угоди відповідач разом зі сплатою суми, зазначеної у п. 1 цієї угоди, зобов`язується у повному обсязі оплачувати поточне споживання згідно з договором № 1540378 від 23.08.2018.

Угода вступає в дію з дня її підписання сторонами і діє до 31.05.2023 (п. 10 Угоди).

Додатком до Угоди сторони погодили графік погашення заборгованості протягом січня 2023 року - травня 2023 року кожного місяця до 25 числа у сумі по 136389,90 грн (у січні 136389,91 грн).

Підставою звернення до суду із даним позовом є недодержання відповідачем умов Угоди щодо вчасної та повної оплати суми боргу.

Відповідачем було погашено основну суму боргу у розмірі 494950,29 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень №600 від 15.08.2023 на суму 100000 грн, №709 від 11.09.2023 на суму 70000 грн, №724 від 18.09.2023 на суму 82269,34 грн, №155 від 03.10.2023 на суму 100000 грн, №164 від 19.10.2023 на суму 150000 грн.

Судом враховано, що пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 №13/51-04.

Судом встановлено, що позовну заяву було подано через канцелярію суду 18.09.2023, а провадження у справі відкрито 22.09.2023.

З матеріалів справи вбачається, що частину боргу відповідач сплатив до подачі позивачем позову, а саме 15.08.2023 на суму 100000 грн, 11.09.2023 на суму 70000 грн, 18.09.2023 на суму 82269,34 грн.

Приймаючи до уваги вищевказане, оскільки предмет позову в частині 252269,34 грн боргу на момент відкриття провадження у цій справі був відсутній, то в такому випадку суд не закриває провадження в цій частині, а відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Натомість, наявні підстави для закриття провадження у справі в частині 242680,95 грн основного боргу, який було сплачено вже після відкриття провадження у справі.

Що ж стосується заявлених позивачем вимог про стягнення 22767,71 грн інфляційних втрат, 6346,21 грн 3% річних, 105770,20 грн пені (нархованих у період з 26.01.2023 по 30.06.2023) та 24747,51 грн 5% штрафу суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Факт порушення відповідачем строків оплати суми боргу матеріалами справи підтверджується та останнім не спростовується.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Статтею 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Згідно з частиною 1 статті 230 та частиною 6 статті 232 ГК України пеня за цим Кодексом визнається штрафною санкцією, нарахування якої, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 8 Угоди сторонами погоджено що у разі порушення відповідачем умов (невиконання та/або неналежне її виконання) угоди остання втрачає чинність з наступного дня, що встановлений щомісячним строком оплати: умови щодо реструктуризації сплати боргу втрачають чинність, а позивач набуває право вимоги всієї несплаченої частини боргу з урахуванням пені, 3% річних та інфляційної складової боргу за час прострочення, які відповідач зобов`язується оплатити. Також відповідач зобов`язаний оплатити позивачу штраф за невиконання ним угоди у розмірі 5% від суми непогашеної заборгованості за угодою.

Відповідач визнає заявлену до стягнення суму 3% річних, однак заперечує частково про нараховану суму інфляційних втрат та надає свій контр розрахунок у якому ним було змінено період.

Разом з тим, суд не може виходити за межі тих періодів, які взяті до розрахунку позивачем.

Судом перевірено розрахунок позивача щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат, відповідно до якого з відповідача підлягає стягненню 18562,67 грн інфляційних втрат.

Розрахунок здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (100,70 : 100) (101,50 : 100) (100,20 : 100) (100,50 : 100) (100,80 : 100) = 1.03750412

Інфляційне збільшення:

494950,29 x 1.03750412 - 494950,29 = 18562,67 грн.

В решті заявлених вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 4205,04 грн суд відмовляє.

Судом також перевірено нараховані позивачем суми штрафу, 3% річних та пені, визнано їх обґрунтованими та арифметично вірними, а тому з відповідача підлягає стягненню 6346,21 грн 3% річних.

Відповідач в своєму відзиві просив зменшити пеню та штраф до 90 %, враховуючи тяжке фінансове становище, що спричинено веденням бойових дій та зменшенням прибутків, оскільки необхідність у наданні послуг, що здійснює відповідач суттєво зменшилася, але є основним джерелом.

Також відповідач просив врахувати наявність заборгованості по заробітній платі працівникам, що станом до серпня 2023 року зростала.

Відповідач зазначає, що одразу після відновлення роботи, отримання замовлень в достатній кількості ним почались здійснюватися виплати по заборгованості.

Разом з тим, вирішуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення суми пені, суд зазначає про таке.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги наведені відповідачем обставини для зменшення розміру штрафних санкцій, специфіку його діяльності, майновий стан обох сторін, враховуючи, що в Україні з 24.02.2022 і по сьогодні діє воєнний стан, а також приймаючи до уваги, що відповідачем було погашено усю суму основного боргу, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суд дійшов висновку зменшити розмір заявленої до стягнення з відповідача пені до 50 %, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню 52885 грн 10 коп. пені. Натомість, суму штрафу у розмірі 24747,51 грн суд вважає стягнути у повній сумі.

За приписами частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зауважує, що за приписами статей 77, 78, 87 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи; на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Тоді, як суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам.

У зв`язку із закриттям провадження в частині 242680,95 грн сплачена позивачем сума боргу у розмірі 3640,21 грн підлягає поверненню останньому із бюджету, однак за наявності відповідного клопотання від позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Закрити провадження в частині 242680,95 грн основного боргу.

Стягнути з Державного підприємства "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького" (03110, м. Київ, прос. Лобановського Валерія, 51; ідентифікаційний код 38283024) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5; ідентифікаційний код 40538421) 18562 (вісімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят дві) грн 67 коп інфляційних втрат, 6346 (шість тисяч триста сорок шість) грн 21 коп. 3% річних, 52885 (п`ятдесят дві тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) грн 10 коп. пені, 24747 (двадцять чотири тисячі сімсот сорок сім) грн 51 коп. штрафу, а також 1538 (одну тисячу п`ятсот тридцять вісім) грн 12 коп. судового збору.

У решті вимог позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.