ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року Справа № 915/1002/23

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Адаховської В.С.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом: Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 19, ідентифікаційний код 03194499, адреса ел. пошти: )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Прайм Лайт (79044, Львівська обл., м. Львів, вул. Єфремова, 84/1 Б; ідентифікаційний код 42151468)

про: стягнення 164826,21 грн

У С Т А Н О В И В:

23.06.2023 Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №646/09.01-3 від 23.06.2023 (вх. № 8276/23) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Прайм Лайт заборгованості на загальну суму 164826,21 грн, яка складається з: 116466,60 грн основного боргу за договором № 83 від 02.03.2021, 41620,50 грн індексу інфляції за весь час прострочення, 6739,11 грн 3%; річних, а також витрат з судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань із здійснення поставки товару, що був оплачений позивачем на виконання домовленості між сторонами.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1002/23 та визначено головуючим у справі суддю Смородінову О.Г.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Миколаївської області № 37 від 29.06.2023, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого у справі судді Смородінової О.Г., призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2023 автоматизованою системою документообігу суду визначено головуючого суддю у справі № 915/1002/23 Адаховську В.С.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.07.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути встановлені при поданні позовної заяви недоліки не пізніше 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

14.07.2023 від позивача до суду, на виконання вимог ухвали суду від 04.07.2023, надійшла заява № 685/09.01-3 від 14.07.2023 (вх. № 9338/23) про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами. Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, її місцезнаходження (п. 10 ч. 2 ст. 9 вказаного Закону).

Ухвалу суду від 19.07.2023 відповідачу надіслано за адресою, яку зазначено у Єдиному державному реєстрі: 79044, Львівська обл., м. Львів, вул. Єфремова, 84/1 Б та повернуто до суду без вручення з довідкою відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на таку особу - учасника процесу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною адресою і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвали суду про відкриття провадження у справі відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням, що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю юридичною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомити суду про зміну свого місцезнаходження.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило.

Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України.

За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Розгляд справи здійснено поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

02.03.2021 між Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Прайм Лайт (постачальник) було укладено договір №83 (далі Договір), відповідно до умов якого постачальник приймає на себе зобов`язання передати замовнику у власність товар, зазначений в специфікації до Договору, а замовник зобов`язався сплатити і прийняти вказаний товар (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. Договору найменування товару: Бензин марки А-95 Євро 5 (по скретч-карткам номіналом 10, 20 літрів (15 за наявністю)) за кодом ДК 021:2015 - 09130000-9 Нафта і дистиляти.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки номіналом 10, 20, літрів, (15 за наявністю), дія яких поширюється на всю територію України, та вони не мають обмеження щодо терміну використання, або термін використання не менше 1 року з дати придбання, на отримання товару відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997 (зі змінами).

Згідно з п. 3.1. Договору, сума у Договорі визначена з урахуванням вартості зберігання товару і становить 163380,00 грн, у тому числі ПДВ 27230,00 грн.

Відповідно до п. 3.2. Договору оплата товару здійснюється замовником в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника.

Відповідно до п. 3.3. Договору оплата здійснюється за фактично отриманий товар протягом 10 банківських днів від дати отримання рахунку покупцем на підставі документів, що підтверджують факт поставки (видаткових накладних). Обсяг товару поставляється за цим Договором постачальником відповідно до поданих замовником заявок на поставку товару.

Відповідно до п. 4.1. Договору передача скретч-карток здійснюється постачальником відповідно до поданих замовником заявок на поставку товару разом з рахунком та видатковими накладними.

Умовами п. 4.3. Договору передбачено, що між замовником та постачальником підписується видаткова накладна. Право власності на товар переходить від постачальника до замовника у момент підписання уповноваженими представниками обох сторін видаткової накладної.

Відповідно до п. 4.4. Договору товар видається замовнику зі зберігання лише на підставі скретч-картки, видані постачальником замовнику.

Пунктом 4.5. Договору передбачено, що зберігання та видача товару зі зберігання здійснюється на автозаправних станціях (АЗС), перелік яких узгоджується сторонами у додатку до Договору і не може змінюватися постачальником в односторонньому порядку.

Умовами п. 4.6. Договору передбачено, що видача товарів зі зберігання замовнику підтверджується фактом отоварення скретч-картки (тобто повернення постачальнику скретч-картки в обмін на виданий ним товар зі зберігання).

Відповідно до п. 5.1. Договору товар замовника видається постачальником тільки пред`явнику скретч-картки.

Відповідно до п. 6.2.1., 6.2. Договору замовник має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань постачальником за договором письмово про це його за 5 календарних днів до його розірвання.

Пунктом 10.1. Договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2021 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Сторонами підписано специфікацію (додаток №1 до договору №83 від 02.03.2021) за якою загальна вартість товару (Бензин марки А-95 Євро 5 (по скретч-карткам номіналом 10, 20 літрів (15 за наявністю) в кількості 7000 л з урахуванням ПДВ складає 163380,00 грн.

Сторонами також підписано Перелік АЗС (додаток № 2 до договору №83 від 02.03.2021), в якому узгодили перелік АЗС на яких повинна здійснюватися видача товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до видаткової накладної №19 від 04.03.2021 відповідач передав позивачу товар (бензин А-95) у кількості 7000 літрів на загальну суму 163380,00 грн (у тому числі ПДВ).

04.03.2021 між сторонами підписано акт приймання-передачі талонів на пальне, відповідно до якого постачальник передав у власність, а покупець прийняв талони на пальне у кількості 700 штук: бензин А-95 по 10 л.

12.03.2021 позивач оплатив кошти за рахунком № 17 від 04.03.2021 згідно видаткової накладної №19 від 04.03.2021 на суму 163380,00 грн (платіжне дорученням №243 від 12.03.2021).

В матеріалах справи містяться службові записки водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 05.07.2021, 19.07.2021 та 03.08.2021 про неможливість заправки службових автомобілів на автозаправочних станціях за адресами: вул. Липова, 40, вул. Луначарського, 7, вул.Херсонське шосе, 50б, вул. Чкалова, 23 у м. Миколаєві, оскільки при пред`явленні скретч-карток було відмовлено в заправці автомобілів у зв`язку з тим, що скретч-картки були заблоковані.

Позивач стверджує, що частина талонів на 2010 літрів була використана для заправки транспортних засобів на загальну суму 46913,40 грн, що підтверджується звітом за господарськими операціями за період з 01.03.2021 по 31.12.2021.

Проте, починаючи з липня місяця 2021 року відповідач свої зобов`язання за договором №83 від 02.03.2021 не виконує, поставку товару в кількості 4990 л на загальну суму 116466,60 грн не провів, залишок сплаченої позивачем суму коштів у розмірі 116466,60 грн не повернув.

Позивачем також додано до позовної заяви копію оборотної відомості руху матеріальних цінностей з січня по грудень 2021 року, з якого вбачається залишок заборгованості станом на 31.12.2021 за 4990 л бензину А-95 в сумі 116466,60 грн.

У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач стверджує, що звернувся до відповідача з листом №1405/09.01-3 від 06.07.2021 з вимогою повідомити у строк до 09.07.2021 про причини не відпустку товару з АЗС з зазначенням конкретної дати відновлення відпуску товару з АЗС. Позивач зазначає, що відповідач залишив його без відповіді та задоволення. Проте, матеріали справи не містять доказів надсилання вказаного листа відповідачу.

В матеріалах справи наявний лист позивача №1977/09.01-3 від 20.07.2021, яким останній повідомив відповідача про розірвання договору № 83 від 02.03.2021 на підставі п. 6.2.1. Договору та просив в термін до 02.08.2021 повернути залишок коштів. Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 512) відповідач отримав вказаний лист 26.07.2021. Проте, залишив вказаний лист без відповіді та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо поставки оплаченого позивачем товару, неповерненням сплачених коштів, що спричинило недоотриманням позивачем товару в кількості 4990 літрів на загальну суму 116466,60 грн, позивач просить стягнути з відповідача 116466,60 грн основного боргу, 41620,50 грн інфляційних втрат, 6739,11 грн 3% річних.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

На підставі ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору та положення законодавства, суд дійшов висновку, що останній підпадає під правове регулювання норм глави 54 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (статті 632 ЦК України).

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною першою статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, позивачем було отримано товар за Договором на загальну суму 46913,40 грн, залишок неотриманого товару (бензину) становить 116466,60 грн. Починаючи з 05.07.2021 по дату подання позову позивач не мав можливості реалізувати надані скретч-картки на АЗС.

Суд зазначає, що факт підписання сторонами видаткової накладної № 19 від 04.03.2021 не свідчить про факт передачі відповідачем товару позивачу, а лише підтверджує факт передачі талонів, які надавали позивачу право на отримання відповідної кількості товару у майбутньому.

Отже, з моменту передання відповідачем за видатковою накладною скретч-карток на пальне позивачу, останній набув право на отримання нафтопродуктів в об`ємах, які зазначені у видатковій накладній №19 від 04.03.2021.

Суд зазначає, що передача талонів на пальне (скретч-картки), які підтверджують право на отримання товару (а не сам факт його отримання), не звільняє відповідача від обов`язку передати позивачу придбаний ним згідно договору товар, а саме бензин А-95 у кількості 7000 л.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у повному обсязі виконано прийняті на себе зобов`язання із своєчасної та повної оплати за товар, який мав бути використаний позивачем шляхом обміну у мережах АЗС оплачених скретч-карт.

Водночас, як зазначено позивачем, підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем, останнім не передано позивачу замовлений та оплачений товар на загальну суму 116466,60 грн, яка є предметом даного спору.

Відповідач, доказів належного виконання зобов`язань за договором не подав.

На підставі положень ст. 670 ЦК України позивачем було реалізовано своє право та направлено вимогу щодо повернення сплаченої за неотриманий бензин суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, визначаючи момент виконання грошового зобов`язання з повернення сплачених коштів, суд враховує положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на положення ст. 530 ЦК України та з урахуванням наявності в матеріалах справи листа (вимоги) позивача №1977/09.01-3 від 20.07.2021, який відповідачем отримано 26.07.2021, семиденний строк для виконання вимоги щодо повернення відповідачем грошових коштів тривав по 02.08.2021 (включно).

Як передбачено ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020 року у справі № 910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування вірогідності доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані на їх підтвердження докази позивачем і ненадання жодних доказів на спростування позиції позивача відповідачем, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази, надані позивачем, відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують обставини щодо неможливості фактичного отримання позивачем товару, придбаного у відповідача за скретч-картками, на суму 116466,60 грн.

Відтак, обставину неможливості реалізувати скретч-картки, придбані у відповідача, суд визнає доведеною. Встановлена поведінка відповідача не відповідає умовам зобов`язань, що виникли між сторонами даного договору, адже, здійснюючи повну оплату товару бензину А-95 при придбанні карток, сторона (позивач) розраховує на відпуск відповідного пального у відповідних АЗС у спосіб пред`явлення скретч-карток, обов`язок забезпечення здійснення якого покладається на відповідача.

Таким чином, неможливість використання скретч-карток у повній кількості, доводить невиконання відповідачем зобов`язання з поставки товарів у обсязі та в кількості, погодженій сторонами в договорі.

Відтак вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 116466,60 грн, сплачених позивачем за товар, який так і не був поставлений постачальником, підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 6739,11 грн 3% річних та 41620,50 грн інфляційних витрат суд зазначає наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд відмічає, що інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Стаття 625 ЦК України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України та умовами Договору позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Згідно поданого розрахунку позивачем нараховано відповідачу 6739,11 грн 3% річних від суми заборгованості 116466,60 грн за період з 20.07.2021 по 23.06.2023.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що при нарахуванні суми річних позивачем неправильно визначено початок періоду нарахування 3% річних.

Так, як встановлено та зазначено судом вище, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, строк виконання зобов`язання відповідачем в даному випадку відраховується з пред`явлення листа (вимоги), яка отримана відповідачем 26.07.2021.

Отже, з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України, судом встановлено, що зобов`язання мало бути виконано відповідачем у термін до 02.08.2021 включно.

З урахуванням викладеного, прострочення відповідачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу, виникло з 03.08.2021.

Отже початок періоду нарахування 3% річних починається з 03.08.2021.

Судом здійснено перерахунок розміру 3% річних за допомогою програми ІpLex та встановлено, що обґрунтованою сумою 3% річних є 6605,09 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на що, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача 3% річних у сумі 134,02 грн (6739,11 6605,09).

Згідно поданого позивачем розрахунку відповідачу нараховано 41620,50 грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з серпня 2021 року по травень 2023 року (включно).

Перевіривши розрахунок інфляційних витрат за допомогою програми ІpLex встановлено, що обґрунтованою сумою інфляційних витрат, з урахуванням періоду вказаного позивачем, є 41620,63 грн, проте суд не виходячи за межі позовних вимог задовольняє досліджувані вимоги у межах заявленої суми 41620,50 грн.

Таким чином, позовні вимоги Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради підлягають задоволенню частково.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем у позові заявлено до стягнення з відповідача судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2684,00 грн, сплаченого при зверненні з позовом за платіжною інструкцією №726 від 12.07.2023.

Нормою статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 стаття 129 ГПК України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, враховуючи, що спір виник у зв`язку із неправомірними діями відповідача у вигляді неналежного виконання умов договору, позивачу за рахунок відповідача відшкодовується 2684,00 грн судового збору.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Прайм Лайт (79044, Львівська обл., м. Львів, вул. Єфремова, 84/1 Б; ідентифікаційний код 42151468) на користь Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (54001, м.Миколаїв, вул. Мала Морська, 19, ідентифікаційний код 03194499) борг у сумі 116466,60 грн, 3% річних у сумі 6605,09 грн, індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 41620,50 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн.

3. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтями 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.С. Адаховська