ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2024м. ДніпроСправа № 904/6093/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бєлік В.Г. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МХП-АГРО-С", Київська область, Бориспільський район, м. Яготин

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕАТИВ ПРОЕКТ", Дніпропетровська область, м. Покров

про стягнення заборгованості за договором поставки № БА 15/06-2023 від 15.06.2023 у загальному розмірі 214 120,00 грн.

ПРОЦЕДУРА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МХП-АГРО-С" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕАТИВ ПРОЕКТ" заборгованість за договором поставки № БА 15/06-2023 від 15.06.2023 у загальному розмірі 214 120,00 грн., з яких: основна заборгованість у розмірі 114 120,00 грн., штраф у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2023 запропоновано учасникам справи подати до суду документи, але станом на час винесення рішення вказані документи поданні не були.

Про розгляд справи відповідач повідомлявся рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою юридичною адресою, що підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до господарського суду з відміткою про вручення "04.12.2023".

Також, ухвалу суду від 27.11.2023 в електронному вигляді доставлено до електронної скриньки - 28.11.2023 та електронного кабінету відповідача 30.11.2023 о 16:05 год, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Пунктом 2 ч.6 ст.242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Отже, судом були вчинені всі передбачені законом заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Однак, Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами та згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод протягом розумного строку.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за спірним договором в частині своєчасної поставки товару, що частково оплачений позивачем.

Позиція відповідача

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов та ознайомлення з матеріалами справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ

Предметом доказування у справі є обставини щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної поставки товару.

15.06.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Креатив Проект" (далі - Контрагент/Відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МХП-АГРО-С" (далі - МХП/Позивач) укладено договір поставки № БА 15/06-2023.

Відповідно до пункту 1.1. Договору Контрагент зобов`язується у встановлені строки, передати у власність МХП для подальшого використання в господарській діяльності Товар (в подальшому - Товар), зазначений в Додатку № 2 до Договору, а МХП прийняти та сплатити певну грошову суму за Товар.

Пунктом 1.2. визначено, що невід`ємними частинами Договору, які визначають зобов`язання Сторін та регулюють його окремі положення є:

1.2.1. Додаток № 1 - Умови, застосовні до договорів, укладених між МХП та Контрагентами, в яких МХП виступає платником за виконані Контрагентом зобов`язання (далі - Умови) в редакції від 01.10.2022 року і які обов`язкові до виконання Сторонами Договору. Дані Умови опубліковані у газеті Урядовий кур`єр, розміщені на сторінці офіційного сайту МХП та діють у відповідності до вказаних у них Положень.

1.2.2. Додаток № 2, який визначає предмет Договору та його характеристики, вимоги до Товару та поставки, строки поставки, порядок приймання та оплати Товару.

1.2.3. Специфікації, що містять найменування (вид Товару), вартість, кількість, одиницю виміру, термін, умови та місце поставки, та ін. Укладаються для кожної сторони договору, що іменується МХП окремо, якщо інше не погоджено сторонами у Специфікації.

1.2.4. Технічне завдання/Технічні параметри, які містять додаткові вимоги щодо Товару або умови його поставки, приймання-передачі, монтажу. Укладаються для договору в цілому та/або під конкретну Специфікацію. У випадку розбіжностей між додатком до Договору та Специфікацією - додаток/угода до Специфікації має переважну силу.

Відповідно п. 1 Додатку № 2 до Договору, предметом Договору поставки є Товар, конкретний перелік партій якого визначається у відповідній Специфікації.

Згідно п. 1 Специфікації № 1 від 15.06.2023 до Договору (далі - Специфікація), предметом поставки є Модульні споруди.

Відповідно до пункту 2.1. Договору порядок та умови оплати Товару зазначено в Додатках до Договору. Ціна на Товар зазначається в кожній Специфікації та видаткових накладних на кожну партію поставки Товару окремо.

Згідно пункту 5.1. Договору Контрагент здійснює поставку Товару згідно умов, передбачених у відповідній Специфікації із визначеними умовами поставки згідно Додатку № 2 до даного Договору. У випадку не встановлення Сторонами строку поставки Товару, такий строк складає 10 (десять) днів з моменту підписання відповідної Специфікації.

Відповідно до п. 3 Специфікації, Сторонами погоджено передплату у розмірі 30% від вартості Товару, вказаної у відповідній Специфікації, протягом 2 банківських днів з дати підписання відповідної Специфікації, а 70% від вартості не пізніше першого платіжного дня по закінченню строку 22 банківських днів з моменту підписання Сторонами видаткової накладної на Товар.

Відповідно до п. 5 Специфікації, Постачальник зобов`язався поставити Товар в строк 30 робочих днів з моменту отримання передоплати.

На виконання умов Договору, 21.06.2023 Позивачем було перераховано Відповідачу 30% оплати Товару в розмірі 114 120,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 82596001 від 21.06.2023.

Таким чином, відповідно до п. 5 Специфікації останнім днем поставки товару було 02.08.2023. Проте, Товар поставлений не був.

Згідно п. 10.9. Умов у разі призупинення виконання чи розірвання (припинення) Договору (чи його окремого Додатку) згідно даних Умов Контрагент зобов`язаний повернути МХП отриману передплату (аванс) з урахуванням наступного:

- в день направлення такого повідомлення Контрагентом, якщо Договір (чи його окремий Додаток) призупиняється чи розривається (припиняється) за ініціативою Контрагента.

- протягом 5 календарних днів з дати отримання Контрагентом такого повідомлення від МХП, якщо Договір (чи його окремий Додаток) призупиняється чи розривається за ініціативою МХП.

17.08.2023 Постачальник направив до МХП лист № 601, в якому повідомив, що не може виконати умови Договору та поставити Товар, у зв`язку з тимчасовим призупиненням діяльності.

21.08.2023 Замовник направив до Постачальника претензію № 1 з повідомленням про відмову від прийняття Товару відповідно до п. 6.2. Договору та вимогою про повернення передплати у розмірі 114 120,00 грн. і сплати штрафу у розмірі 100 000,00 грн. відповідно до п. 6.4. Договору. Проте, Постачальник заборгованість не сплатив., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями статті 173 Господарського кодексу України.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 509 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Аналогічні положення містяться у статті 174 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань в частині здійснення повної та своєчасної поставки товару за договором поставки № БА 15/06-2023 від 15.06.2023.

Дослідив надані позивачем до суду докази, а саме специфікацію №1 яка є додатком №3 до договору поставки № БА 15/06-2023 від 15.06.2023; платіжної інструкції № 82596001 від 21.06.2023 на суму 114 120,00 грн., з призначенням платежу: Оплата за ТМЦ зг.дог. № БА 15/06-2023 від 15.06.2023, в т.ч. ПДВ 19020,00 грн., суд приходить до висновку про існування між позивачем та відповідачем договірних відносин стосовно поставки спірного товару.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з платіжної інструкції № 82596001 від 21.06.2023 позивач перерахував відповідачу за договором поставки № БА 15/06-2023 від 15.06.2023 грошові кошти на загальну суму 114 120,00 грн.

В силу вимог статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідачем не було поставлено товар в обумовлені договором строки.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Так, відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням викладеного судом встановлено, що відповідачем свого зобов`язанням, визначеного спірним договором виконано не було в повному обсязі, товар на суму 114 120 грн 00 коп. не поставлений, сума попередньої оплати за непоставлений товар не повернута.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За змістом частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.08.2019 в справі № 911/1958/18 та постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/10958/19.

Крім того, 21.08.2023 Позивач направив до Відповідача претензію № 1 з повідомленням про відмову від прийняття Товару відповідно до п. 6.2. Договору та вимогою про повернення передплати у розмірі 114 120,00 грн. і сплати штрафу у розмірі 100 000,00 грн. відповідно до п. 6.4. Договору.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії від 23.10.1991, Федоренко проти України від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття майно, а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого права власності.

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних (законних) очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на законне очікування, що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах Брумареску проти Румунії, Пономарьов проти України, Агрокомплекс проти України).

Оскільки позивач здійснив попередню оплату товару на суму 114 120,00 грн, а відповідач не поставив позивачу товар, повернення попередньої оплати не здійснив, господарський суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу 114 120,00 грн. суму неповернутої попередньої оплати.

Доказів щодо належного виконання зобов`язань на підтвердження поставки товару суду відповідачем не надані, докази на підтвердження повернення попередньої оплати в сумі 114 120,00 грн. в матеріалах справи також відсутні.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, суд вважає, що вимоги позивача в частині повернення попередньої оплати в сумі 114 120,00 грн. обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Щодо стягнення штрафу.

Також, позивачем, на підставі п.п. 6.2, 6.4 спірного договору нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 100 000 грн 00 коп. штрафу.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2 договору сторони визначили, що у разі неналежного виконання зобов`язань, передбачених Договором, Контрагент за кожне зобов`язання, виконане не належним чином, зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 0,1% від загальної вартості додатку до договору, в якому вказано зобов`язання, що виконане неналежним чином. У разі прострочення належного виконання зобов`язання більше ніж на 10 (десять) календарних днів, Контрагент зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 1 % від загальної вартості додатку до договору, в якому вказано зобов`язання, що виконане неналежним чином, та з 11 календарного дня МХП має право відмовитися від Договору, що не звільняє Контрагента від необхідності оплати штрафних санкцій..

Згідно з п. 6.4 договору у разі неналежного виконання зобов`язань, передбачених Додатком до Договору, із строком їх виконання, що перевищує 15 календарних днів та/або по яким МХП здійснює передплату, Контрагент замість неустойки, передбаченої вище, у пункті 6.2. даного Договору, зобов`язаний сплатити МХП штраф у розмірі 10% від загальної вартості зобов`язань, вказаної у додатку до Договору, але у будь-якому випадку не менше 100 000 грн..

Розглянувши вимогу позивача про стягнення штрафу, судом встановлено, що відповідачем прострочено виконання зобов`язання в частині поставки товару, за який позивачем було здійснено передоплату, понад 15 календарних днів, у зв`язку з чим на нього покладається штраф у розмірі 10% від загальної вартості зобов`язань, вказаної у додатку до договору, але у будь-якому випадку не менше 100 000 грн 00 коп.

Враховуючи порушення відповідачем строків поставки товару, позивач вимагає сплати штрафу у розмірі 100 000,00грн.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України). Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Але відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору поставки №БА 15/06-2023 від 15.06.23р., що не звільняє його від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань .В той же час, господарський суд приймає до уваги правову наступну позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.20р. у справі № 902/417/18 . Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Суд вважає нарахований позивачем розмір штрафу надмірно великим та непропорційним розміру основного зобов`язання, а тому вважає за можливе зменшити його розмір до 38 040,00 грн. (10 % від вартості товару, зазначеного в специфікації). А тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006 ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Відповідач не скористався своїм правом на надання заперечень проти позову, вимоги позивача належними та допустимими доказами не спростував.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Щодо судового збору

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому суд враховує, що судовий збір у разі зменшення судом розміру штрафу покладається на сторону без урахування зменшення цих сум.

Тому судовий збір у розмірі 3 211,80 грн слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕАТИВ ПРОЕКТ" (53300, Дніпропетровська область, м. Орджонікідзе (п), вул. Тельмана, буд. 14, офіс 313, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МХП-АГРО-С" (07700, Київська область, Бориспільський район, м. Яготин, вул. Пирятинська, буд. 27, ) попередньої оплати за товар у розмірі 114 120,00 грн., штраф у розмірі 38 040,00 грн., а також витрати по сплату судового збору у розмірі 3 211,80 грн.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 16.07.2024.

Суддя В.Г. Бєлік