ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2024 року м. Дніпро Справа № 908/1336/23(908/3008/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Паруснікова Ю.Б. (доповідач),

суддів Верхогляд Т.А., Іванова О.Г.,

секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.,

розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Максфорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023 у справі № 908/3008/23

за позовом Приватного підприємства «Максфорт», м. Запоріжжя

до Фізичної особи-підприємця Крамаренка Богдана Юрійовича, м. Київ

про визнання договору недійсним,

розглянутої в межах справи № 908/1336/23

про банкрутство Приватного підприємства «Максфорт», м. Запоріжжя, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Приватне підприємство «Максфорт» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом про визнання недійсним укладеного 24.01.2022 з Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Богданом Юрійовичем договору зберігання № 01/2022-З.

Позов обґрунтований наявністю ознак фіктивності оспорюваного правочину, оскільки сторони договору не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені цим правочином, тому що товар на зберігання не передавався, а єдиною метою вчинення цієї угоди мало штучне створення кредиторської заборгованості, необхідної для порушення провадження у справі про банкрутство.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2023 в задоволенні позову у справі № 908/1336/23 (908/3008/23) відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку що спірний правочин укладено з метою настання правових наслідків, оскільки передача майна за оспорюваним договором зберігання підтверджується первинними документами, зокрема актом приймання, водночас втрата однією із сторін примірника договору не свідчить про його недійсність, так само як не свідчить про його недійсність відсутність відображення цієї угоди в регістрах однієї із сторін та обліку господарських операцій контрагента за договором.

Місцевий господарський суд також зазначив, що неукладений правочин не може бути визнаний недійсним, своєю чергою доводи позовної заяви свідчать про переконання позивача у тому, що спірний правочине не було укладено, оскільки згідно з його аргументацією договір складено у 2023 року, а не 24.01.2022.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Приватне підприємство «Максфорт» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням уточнень, просить рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2024 у справі № 908/1336/23 (908/3008/23) скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скаржник зазначає, що товар за оскаржуваним договором позивачу не передавався, що свідчить про відсутність у його сторін наміру створення правових наслідків, обумовлених такою угодою, у зв`язку з чим правочин є фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним.

Обґрунтовуючи доводи щодо фіктивності оспорюваного правочину, скаржник посилається на такі обставини, як-от: результати проведеного службового розслідування, яким встановлено, що у період з 24.01.2022 по 24.12.2022 позивачу не передавався обумовлений умовами договору зберігання товар, акт приймання товару та вимога відповідача про повернення товару; місцезнаходження позивача не збігається з адресою його місцерозташування, зазначеною у спірному договорі зберігання; відсутні докази орендування приміщення, необхідного для надання послуг зі зберігання товару; відсутність доказів на підтвердження права власності позивача на майно, що є предметом спірного правочину тощо.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

4. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Максфорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023 у справі № 908/1336/23 (908/3008/23).

У судовому засіданні 03.07.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

5. Встановлені судом першої та апеляційної інстанції обставини справи.

Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович (поклажодавець) 24.01.2022 уклав з Приватним підприємством «Максйорт» (зберігач) договір зберігання № 01/2022-З відповідно до умов пункту 1.1 якого зберігач зобов`язався зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу поклажодавця, майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в актах прийому-передачі. Вартість послуг зберігання визначається підписаним сторонами узгодженням, яке є невід`ємною частиною договору (пункт 2.1 договору). Пунктом 4.1.5 договору встановлена відповідальністю зберігача за втрату або ушкодження майна поклажодавця, що знаходиться у зберігача, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержавння майна до закінчення його зберігання. Згідно з пунктом 4.4.2 роклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернути повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні (а.с. 6-7).

Згідно з наявним в матеріалах справи актом № 01/2022-А від 24.01.2022, Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович передав, а Приватне підприємство «Максфорт» прийняло на зберігання сервери загальною вартістю 2761019,00 грн, а саме:

- чотири сервери Неwlett |Packard Enterprise DL360 Gen10, вартістю 1303684,00 грн;

- чотири сервери Неwlett |Packard Enterprise DL380 Gen10, вартістю 1104456,00 грн;

- один сервер Dell PE R350, вартістю 196000,00 грн;

- один сервер Artline Business R79 v23, вартістю 156879,00 грн (а.с. 7 на звороті).

Договір зберігання та акт приймання-передачі майна підписані директором Приватного підприємства «Максфорт» Колбіним Андрієм Валерійовичем та фізичною особою-підприємцем Крамаренком Богданом Юрійовичем і скріплені печатками.

Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович звернувся до Приватного підприємства «Максфорт» листом за вих.№ 01/Д-З/2022 від 19.12.2022, у якому заявив вимогу про повернення переданого за актом від 24.01.2022 на зберігання майна (а.с. 8).

Приватне підприємство «Максфорт» листом за вих.№ 01/2022/Зб від 23.12.2022 повідомило Фізичну особу-підприємця Крамаренка Богдана Юрійовича про те, що прийняте підприємством на виконання умов договору зберігання майно втрачене, у зв`язку з чим зберігач гарантує поклажодавцеві відшкодування вартості втраченого майна (а.с. 8 на звороті).

Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович звернувся до Господарського суду Запорізької області з заявою за вих.№ 01/З-Д-З/2023 від 20.04.2023 про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Максфорт» та визнання грошових вимог у сумі 2761019,00 грн, мотивованих невиконанням боржником зобов`язання з відшкодування втраченого майна, що є предметом Договору забезпечення.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 09.05.2023, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.11.2023 відкрито провадження у справі № 908/1336/23 про банкрутство Приватного підприємства «Максфорт».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтенд» 27.04.2023 звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою, яка містить позов про стягнення з Приватного підприємства «Максфорт» 1277413,70 грн заборгованості за невиконання умов договору № 17052021, яка складається з 350000,00 грн основної суми боргу, 185739,73 грн пені, 175000,00 грн штрафу, 106400,00 грн втрат від інфляції і 460273,97 грн процентів річних.

Приватне підприємство «Максфорт» 17.05.2023 звернулося до Господарського суду Запорізької області з зустрічною позовною заявою у справі № 908/1336/23 (908/1423/23), яка містить позов про визнання недійсними довіреності від 10.02.2020 та договору позики від 17.05.2021.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.12.2023 у справі № 908/1336/23 (908/1423/23) позов Приватного підприємства «Інтенд» залишено без розгляду. У задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства «Максфорт» відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2024 ухвалу Господарського суду Запорізької області від 09.05.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.11.2023 у справі № 908/1336/23 скасовано. Справу № 908/1336/23 направлено на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.05.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі № 908/1336/23 про банкрутство Приватного підприємства «Максфорт».

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Об`єктом апеляційного оскарження у даній справі рішення місцевого господарського суду, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний господарський суд зауважує, що позов пред`явлено в межах справи про банкрутство, а рішення місцевого господарського суду по суті спору ухвалене до скасування судового рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів. Подібний за змістом висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 910/1405/14, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011 (№ 913/45/20).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 05.07.2019, прийнятої за результатами розгляду касаційної скарги у справі № 910/4994/18, зазначила, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Матеріалами справи підтверджується укладення Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Богданом Юрійовичем (поклажодавець) з Приватним підприємством «Максфорт» (зберігач) договору зберігання, відповідно до умов якого поклажодавець передав за актом, а зберігач прийняв майно загальною вартістю 2761019,00 грн.

Таким чином, укладений сторонами правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

Частиною першою статті 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

З огляду на підстави позову, предметом доказування у даній справі є встановлення наявності або відсутності ознак притаманних фіктивним правочинам.

В постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції і вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідне вичерпне дослідження фактичних прав та обов`язків сторін у процесі виконання операції, встановлення фактичного результату, до якого прагнули учасники такої операції, та надання оцінки зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Апеляційний господарський суд звертає увагу, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися рух активів. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Своєю чергою встановлені обставини у даній справі викликають в апеляційного господарського суду мотивовані сумніви у реальності господарської операції за Договором щодо фактичного отримання боржником програмної продукції, що є предметом правочину, оскільки відсутні докази руху активів внаслідок укладення цієї угоди.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Апеляційний господарський суд зазначає, що основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.

Згідно з частиною першою статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Частина перша статті 179 Цивільного кодексу України встановлює, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Предметом договору зберігання № 01/2022-З є обов`язок збереження переданого поклажодавцем майна, вказаного в актах прийому передачі. Згідно з актом від 24.01.2022, Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович передав Приватному підприємству «Максфорт» на зберігання комп`ютерну техніку, якими є комп`ютерні сервери визначеної моделі.

Сервер у комп`ютерній термінології може стосуватися окремого комп`ютера чи програми, який здатен обробляти запити і передавати дані іншим комп`ютерам або пристроям через комп`ютерну мережу.

Оскільки предметом зберігання за договором може бути саме річ, як об`єкт матеріального світу, до яких комп`ютерні програми не належать, апеляційний господарський суд доходить висновку, що в акті сторони договору зберігання зазначили саме спеціалізовані компютери, які повинні мати індивідуальні номери, паспорти тощо, тобто індивідуальні ознаки, за якими їх можна відрізнити з-поміж серверів того ж виробника, тієї ж марки та моделі.

Водночас зазначені в акті приймання-передачі речі не зазначено індивідуальних ознак, що вирізняють їх з-поміж інших однорідних речей, у зв`язку з чим неможливо їх ідентифікувати для повернення саме тієї речі, визначеної індивідуальними ознаками, яка передана на зберігання. Також матеріали справи не містять доказів належності поклажодавцеві на праві власності чи іншому праві володіння вказаних в акті речей.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Встановлені обставини справ викликають у апеляційного господарського суду обґрунтовані сумніви вчинення господарської операції, тобто передачі поклажодавцем за спірним договором товару на зберігання зберігачу, оскільки зазначені в акті передачі на зберігання речей, які за своїм змістом є речами з індивідуально визначеними ознаками, не зазначено їх ідентифікуючих ознак, також ні договір зберігання, ні акт передачі не містять посилання на правовстановлюючі документи, що підтверджують права поклажодавця на ці речі, відсутні документи, якими підтверджена вартість переданого майна, тобто сукупність цих обставин переконує апеляційний господарський суд у тому, що визначене в акті передачі на виконання спірного правочину майно, не передавалося.

Таким чином, сторони не вчиняли ніяких дій на виконання договору зберігання, що є ознакою фіктивного правочину.

Умисел сторін спірного правочину спрямований на створення фіктивної заборгованості з метою подальшого порушення у справі про банкрутство, що підтверджується зверненням до господарського суду Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Богданом Юрійовичем з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Максфорт», у задоволенні якої відмовлено ухвалою місцевого господарського суду від 13.05.2024 у справі № 908/1336/23.

Зважаючи на викладене, апеляційний господарський суд доходить висновку, що воля сторін спірного правочину не відповідала її зовнішньому прояву, оскільки укладаючи договір від 24.01.2022 зберігання, Приватне підприємство «Максфорт» і Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович заздалегідь знали, що він не буде виконаний, маючи на меті інші цілі, ніж передбачені правочином, якими у даному випадку є порушення провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Максфорт», тобто спірний договір має всі достатні ознаки, за наявності яких він є фіктивним.

У зв`язку з вищевикладеним, апеляційний господарський суд доходить висновку, що оскаржуваний правочин суперечить пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, а також частині третій статті 13 Цивільного кодексу України тому як фіктивний правочин, вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, на підставі статті 234 Цивільного кодексу України є недійсним.

При цьому колегія суддів також враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2024, якою скасовано ухвалу Господарського суду Запорізької області від 09.05.2023, якою порушено провадження у справі № 908/1336/23 про банкрутство ТОВ «Максфорт» на підставі спірного договору зберігання.

7. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд доходить висновку, що наявні передбачені статтею 277 Господарського процесуального кодексу України підстави для скасування рішення місцевого господарського суду та ухвалення нового.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати скаржника щодо сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Максфорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023 у справі № 908/1336/23 (908/3008/23) задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023 у справі № 908/1336/23 (908/3008/23) скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір зберігання № 01/2022-З, укладений 24.01.2022 Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Богданом Юрійовичем (поклажодавець) з Приватним підприємством «Максфорт» (зберігач).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Крамаренка Богдана Юрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Максфорт» (вул. академіка Ф.М. Муравченка, 5, м. Запоріжжя, 69068, ) 6710,00 грн (шість тисяч сімсот десять гривень 00 копійок) витрат зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09.07.2024

Головуючий суддя Ю ПАРУСНІКОВ

Суддя Т. ВЕРХОГЛЯД

Суддя О. ІВАНОВ