ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2024 року м.Дніпро Справа № 904/3300/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач),

суддів: Чередко А.Є., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 (суддя Бажанова Ю.А.)

у справі № 904/3300/23

за позовом Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

до Приватного підприємства "ЮАС"

про визнання недійсним третейського застереження в договорі

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулося через систему "Електронний суд" до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просить визнати недійсним третейське застереження, яке викладене в пунктах 14.2.-14.7. договору №579-05-10 підряду на капітальний ремонт, укладеного 31.03.2021 між Приватним акціонерним товариством "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" та Приватним підприємством "ЮАС".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 у справі № 904/3300/23 у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" до Приватного підприємства "ЮАС" про визнання недійсним третейського застереження в договорі відмовлено. Витрати по сплаті судового збору покладено на Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

27.11.2023 від Приватного підприємства "ЮАС" до господарського суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій позивач просив ухвалити додаткове рішення та стягнути 10 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 у справі №904/3300/23 заяву Приватного підприємства "ЮАС" про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі №904/3300/23 задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Приватного підприємства "ЮАС" витрат на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. Відмовлено у решті стягнення витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з вказаними рішеннями Приватним акціонерним товариством "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 у справі № 904/3300/23 та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", а додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 скасувати та відмовити в задоволенні заяви ПП "ЮАС".

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення у справі № 904/3300/23 прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають тім обставинам справи, які були встановлені. Відповідно до п.14.4 Договору, сторони дійшли до згоди, що їх право на звернення до будь-якого іншого суду, передбаченого діючим законодавством, не порушується, та що сторони добровільно та усвідомлено обирають третейський суд. На момент укладання Договору сторони дійшли до згоди про розгляд усіх розбіжностей та спорів у третейському суді, однак слід зазначити, що Договір, а відповідно і третейське застереження в ньому, сторонами було укладено у 2021 році. За більш ніж два роки цілком нормально, що позиція ПРАТ «ЦГЗК» змінилася. Позивач, правомірно вважав, що третейське застереження буде чинне протягом дії договору, по 31.01.2022, не розраховував та не міг вважати, що наведена умова договору буде застосовуватися сторонами більше ніж через 1,5 роки після закінчення договору. Також, наразі істотно змінилися умови, щодо можливості застосування третейського застереження. Лише державні суди можуть забезпечити сторонам фіксацію судового процесу, необхідний рівень безпеки проведення судових засідань та можливості дистанційної участі представників в судових засіданнях, зокрема в режимі відеоконференцзв`язку. На будь-які заперечення представників сторін третейський суд посилається на відсутність положень регламенту та відсутність можливості забезпечити доступ до розгляду у безпечний спосіб. Щодо додаткового рішення від 05.12.2023 у справі № 904/3300/23 апелянт зазначає, що у відзиві відповідач просить суд стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Пунктом 4.4 Договору про надання правничої допомоги від 10.07.2023, наданого відповідачем в обґрунтування витрат на правничу допомогу визначено, що за результатами надання правової допомоги складається акт. Тобто підтвердженням обсягу наданих послуг за актом є складення акту. Однак відповідачем надано акт (№ ОУ-0000009) лише на підтвердження частини із заявленої суми 4 000,00 грн. Таким чином інша частина заявленої відповідачем суми, на думку позивача є непідтвердженою та необґрунтованою, а отже відшкодуванню не підлягає. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. З наведеного вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути розподілені лише в разі погодження їх розміру у договорі клієнта з адвокатом, з подальшим підтвердженням факту надання саме цих послуг (робіт), за заздалегідь визначеним розміром гонорару. Також позивач наголошував, що матеріали позовної заяви не містять доказів фактичного здійснення представником відповідача вивчення та аналізу судової практики, підготовка та аргументування правової позиції. Окрім того, позивач вважає, що вивчення та аналіз судової практики є елементом саморозвитку адвоката, підвищення його кваліфікації та вдосконалення професійних здібностей, а отже не може бути включено як вид надання послуг під конкретну справу. Вивчення документів, формування правової позиції некоректно виокремлювати в окремий вид послуг, оскільки послуга це дія, результат якої споживається в процесі її виконання. Але у випадку з аналізом документів, судової практики, формування правової позиції ПП «ЮАС», як клієнт жодного результату не споживає, бо такого результату для нього не існує у фізичному вимірі. Наведене в сукупності доводить необґрунтованість та безпідставне завищення заявлених відповідачем витрат на правову допомогу та помилковість висновків суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 та на додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 у справі № 904/3300/23.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2024 розгляд справи № 904/3300/23 призначено на 25.04.2024 о 10 год. 00 хв.

Судове засідання, призначене на 25.04.2024 не відбулося.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.05.2024 розгляд справи призначено на 13.06.2024.

В судове засідання 13.06.2024 з`явився представник апелянта.

Інший учасник не з`явився в судове засідання, був належним чином повідомлений про час розгляду справ.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 року у справі № 910/12842/17 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Таким чином, згідно усталеної судової практики відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення; при цьому не повинні створюватися в зайвий раз передумови для порушення процесуальних строків розгляду справи.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази повідомлення про час та місце проведення судового засідання, колегія вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за наявними матеріалами.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин, заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом 31.03.2021 між Приватним акціонерним товариством "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (замовник) та Приватним підприємством "ЮАС" (підрядник) було укладено договір підряду на капітальний ремонт № 579-05-10, відповідно до пункту 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується на всій ризик виконати в порядку та на умовах цього договору роботи з "Капітального ремонту будівельних конструкцій корпусу збагачення (інв.. №01000037) Збагачувальної фабрики", перелік якого наведено в кошторисній документації, затвердженій замовником (додаток №1). Роботи виконуються на території ПрАТ "ЦГЗК".

Згідно з пунктом 14.1 договору всі спори і розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів між уповноваженими представниками сторін.

Якщо спори та розбіжності, що виникають у зв`язку з виконанням цього договору або стосуються його укладення, зміни, порушення умов, недійсності всього договору або окремих його частин, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їхній розгляд здійснюється в Постійно діючому регіональному третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (далі - Третейський суд) відповідно до Регламенту зазначеного Третейського суду (пункт 14.2 договору).

Реквізити суду: Постійно діючий регіональний третейський суд України при Асоціації "Регіональна правова група" ід. код 34340324, свідоцтво про державну реєстрацію №14-ТС 30.05.2006 р.

Місцезнаходження Третейського суду: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 74а.

Правовстановлювальні документи: Регламент суду, Список третейських суддів доступні на сайті http://rpgua.com (пункт 14.3 договору).

Підписуючи цей договір та арбітражну угоду, сторони визнають, що їх права на звернення до будь-якого іншого суду, передбачений чинним законодавством, не порушені, що вони добровільно та свідомо обирають Третейський Суд як один із способів реалізації своїх прав на захист (пункт 14.4 договору).

Ця третейська угода може бути змінена або відмінена лише за взаємною згодою Сторін, оформленою у письмовому виді (пункт 14.5 договору).

За приписами пункту 14.6 договору сторони ознайомлені з Регламентом та порядком Третейського Суду, інформація про який наявна в мережі Інтернет за наступною адресою: http://rpgua.com/ru/arbitration.

Ця третейська угода діє протягом строку дії цього Договору, а також після закінчення строку його дії, якщо зобов`язання сторін залишаються невиконаними - протягом трирічного строку позовної давності за зобов`язаннями сторін цього Договору (пункт 14.7 договору).

Цей договір діє до 31.01.2022. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань (зокрема, гарантійних) за цим договором (пункт 15.4 договору).

Звертаючись з позовною заявою про визнання недійсним третейського застереження в Договорі № 579-05-10 від 31.03.2021 позивач зазначав, що Закон України "Про третейські суди" встановлює можливість (право), а не обов`язок передачі спору на розгляд третейського суду у випадку наявності третейської угоди, норми Конституції України передбачають право звернення за захистом своїх порушених прав до суду і це право гарантується Конституцією, посилається на воєнний стан, обстріли, які проводяться на території м. Кривого Рогу, неможливість забезпечити безпеку учасників Третейським судом та просить визнати недійсним третейське застереження, проти чого заперечує відповідач, що і є причиною виникнення спору.

Рішенням господарського суду у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" до Приватного підприємства "ЮАС" про визнання недійсним третейського застереження в договорі було відмовлено.

В обґрунтування вказаного рішення місцевий суд зазначив, що третейське застереження, викладене у пунктах 14.2 14.7 договору №579-05-10, є елементом (частиною) договору, який складено у письмовій формі; підписано сторонами та скріплено печатками юридичних осіб без зауважень. Зміст третейської угоди відповідає вимогам статей 5, 12 Закону України "Про третейські суди" та не суперечить статтям 203, 215 Цивільного кодексу України. Господарський суд дійшов висновку про те, що третейське застереження, викладене у пунктах 14.2 - 14.7 договору не порушує права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, яке встановлено статтею 55 Конституції України, з огляду на що відмовив в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Одним із способів реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду у передбаченому Законом України «Про третейські суди» випадках і порядку.

Висновок викладено в рішенні Конституційного суду України № 1-рп/2008 від 10.01.2008 у справі № 1-3/2008 (справа про завдання третейського суду).

Закон України «Про третейські суди» регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин;

Статтею 5 Закону передбачено, юридичні та/або фізичні особи, а також адміністратор за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Верховний Суд в постанові від 25.08.2021 у справі № 904/67/21 зазначив, що третейське застереження є власним волевиявленням сторін договору і не може розцінюватися як встановлення обмеження їх прав. Наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, не є обмеженням прав позивача, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України. Ухилення від виконання положень пункту договору про розгляд спору в третейському суді, має розглядатися як дії, що суперечать самій ідеї Закону України «Про третейські суди», яка полягає у гарантуванні у такому випадку учасникам господарських відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення господарського спору альтернативним шляхом.

Отже укладення сторонами третейської угоди є не відмовою від можливого звернення до суду, а обранням сторонами договору порядку вирішення можливого спору, шляхом його вирішення в третейському суді, завданням якого є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб про що зазначено в ст. 3 Закону України «Про третейські суди».

В пунктах 14.2 14.7 договору №579-05-10 від 31.03.2021 сторони договору погодили, що всі спори і розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів між уповноваженими представниками сторін. Якщо спори та розбіжності, що виникають у зв`язку з виконанням цього договору або стосуються його укладення, зміни, порушення умов, недійсності всього договору або окремих його частин, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їхній розгляд здійснюється в Постійно діючому регіональному третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (далі - Третейський суд) відповідно до Регламенту зазначеного Третейського суду.

Окрім того вказаними пунктами передбачено, що підписуючи цей договір та арбітражну угоду, сторони визнають, що їх права на звернення до будь-якого іншого суду, передбачений чинним законодавством, не порушені, що вони добровільно та свідомо обирають Третейський Суд як один із способів реалізації своїх прав на захист (пункт 14.4 договору).

При цьому в пункті 14.7 Договору сторони погодили, що ця третейська угода діє протягом строку дії цього Договору, а також після закінчення строку його дії, якщо зобов`язання сторін залишаються невиконаними - протягом трирічного строку позовної давності за зобов`язаннями сторін цього Договору.

Отже підписавши договір сторони були обізнані про умови договору та відповідно і з положеннями договору щодо строку дії третейського застереження.

Апеляційний суд звертає увагу, що в пункті 14.5 договору передбачено, що ця третейська угода може бути змінена або відмінена лише за взаємною згодою Сторін, оформленою у письмовому виді.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією про зміну чи відміну третейської угоди, погодженої сторонами в договорі.

Відповідно до частин 1-5 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст.217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) (окремих частин договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) (окремих частин договорів) недійсними і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (окрема частина договору).

Як підставу для визнання недійсним третейського застереження в договорі апелянт вказує істотну зміну умов щодо можливості застосування третейського застереження та зазначає, що лише державні суди можуть забезпечити сторонам фіксацію судового процесу, необхідний рівень безпеки проведення судових засідань та можливості дистанційної участі представників в судових засіданнях, зокрема, в режимі відеоконференцзв`язку. При цьому останній правомірно вважав, що третейське застереження буде чинне протягом дії договору по 31.01.2022 та не розраховував, що наведена умова договору буде застосовуватися більше ніж через 1,5 роки після закінчення договору.

Разом з тим колегія зазначає, що третейське застереження є умовою договору щодо порядку вирішення спорів, яка за певних умов є обов`язковою до виконання сторонами в силу норм ст.629 Цивільного кодексу України.

Матеріали справи не містять доказів того, що при укладенні договору, який містить оспорюване третейське застереження, сторони були неповноважними, їх волевиявлення було не вільним та не усвідомленим, не відповідало їх внутрішній волі чи не відповідало дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

При цьому, як вже було зазначено, в договорі сторони погодили, строк дії, порядок зміни чи відміни третейської угоди. Тобто сторона договору, у разі незгоди з третейським застереженням, не позбавлені можливості письмово звернутися до іншої сторони з пропозицією змінити чи відмінити таке застереження.

Будь-яких інших обставин, які б могли стати правовими підставами для визнання зазначеного пункту договору недійсним апелянтом не наведено, а судом апеляційної інстанції під час здійснення апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Отже колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що зміст третейської угоди відповідає вимогам статей 5, 12 Закону України "Про третейські суди", не суперечить статтям 203, 215 Цивільного кодексу України та не порушує права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 колегія зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).

Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики, адвокату необхідно дотримуватись принципу розумного обґрунтування розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 зазначеного Кодексу для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини четвертої статті 126 ГПК України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами (аналогічний висновок наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 922/2749/19, від 18.11.2021 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21)).

Поряд із загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним у частині четвертій статті 129 ГПК України, у частині п`ятій цієї норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Такий правовий висновок є усталеним та викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.11.2021 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21).

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду позовної заяви відповідач просив стягнути з позивача на свою користь 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат останнім надано копію договору про надання правничої допомоги від 10.07.2023, укладений між ПП «ЮАС» та Адвокатським бюро «ОЛЕГА ПОПКОВА» за умовами якого адвокатське бюро взяло на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту при розгляді господарськими судом справи №904/3300/23, копію акту №ОУ-0000009, свідоцтва серії ДП №3877 від 14.09.2018, копію платіжної інструкції №3898 від 18.07.2023 на суму 10 000,00 грн.

В Договорі про надання правничої допомоги від 10.07.2023, зокрема, в п. 4.1 Договору сторонами погоджено, що правову допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт оплачує у гривнях. Вартість винагороди (гонорар) загалом складає 10 000,00грн, а саме: 2000,00грн - вивчення документів щодо суті спору, вивчення та аналіз судової практики, підготовка та аргументування правової позиції, 2000,00грн - складання відзиву на позовну заяву, підготовку пакету документів, необхідних для подання відзиву на позовну заяву, подання відзиву на позовну заяву, 6000,00грн - супроводження справ № 904/3300/23 незалежно від режиму засідань (у режимі відео конференції/очному) та незалежно від кількості судових засідань.

Позивачем було подано заперечення проти заявленої до стягнення суми на правничу допомогу та просив суд зменшити суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 15% від заявленої суми. Заявляючи про зменшення витрат на правничу допомогу позивач зазначив, що відповідачем надано акт на підтвердження лише частини із заявленої суми 4 000,00 грн., з яких фактично надано послуг на 2 000,00 грн.

Дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення та документи, на підставі яких відповідач просив стягнути вказані витрати, здійснивши аналіз ціни, предмета та підстав позову, обраний відповідачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, кількість сторін та інших учасників справи, значення для суспільного інтересу; кількість судових засідань, господарський суд, у тому числі, врахувавши доводи позивача, дійшов до висновку не розподіляти всю суму заявлених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі №904/3300/23 в розмірі 10 000,00 грн. та вирішив, що за надання адвокатом у цій справі професійної правничої допомоги у суді першої інстанції прийнятною сумою є 5 000,00 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, зазначає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, що заявлений обсяг роботи адвоката збільшений, а деякі види наданих послуг некоректно виокремлено в окремі види послуг, що в сукупності доводить необґрунтованість та безпідставне завищення заявлених відповідачем витрат, колегія зазначає, що з урахуванням доводів позивача, наведених в суді першої інстанції, господарським судом було зменшено заявлену до стягнення суму.

При цьому апеляційний суд враховує, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення.

Господарський суд під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надав оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, врахував доводи позивача та керуючись зокрема, такими критеріями як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов правомірного висновку про часткове задоволення заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином колегія зазначає, що відсутні підстави для скасування додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 у справі №904/3300/23.

Таким чином звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 у справі № 904/3300/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2023 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2023 у справі № 904/3300/23 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 09.07.2024

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко