ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2024 р. Справа №907/766/23

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді (доповідача) МАТУЩАКА О.І.

суддів КРАВЧУК Н.М.

ПЛОТНІЦЬКОГО Б.Д.

за участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.

представники сторін в судове засідання не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни б/н від 12.03.2024 (вх.ЗАГС №01-05/793/24)

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 28.02.2024 (повний текст - 28.02.2024, суддя Пригара Л.І.)

про забезпечення позову

у справі №907/766/23

за позовом Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області

до відповідача-1: Відділу управління майном району Тячівської районної ради, м. Тячів Закарпатської області

до відповідача-2: ОСОБА_1 , директора ТОВ "Вітар-Л", с. Теребля Тячівського району Закарпатської області

про визнання права власності;

витребування майна; зобов`язання відповідача (набувача) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном;

визнання недійсними укладених договорів про погашення кредиторських вимог та акту передачі майна у справі №5008/988/2011; визнання недійсною виготовленої документації на споруду бюветного комплексу (насосна станція) та реєстрації бюветного комплексу свердловини №12;

визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно- побутової споруди;

визнання недійсною реєстрації частини будівлі;

визнання недійсною присвоєної адреси оздоровчо-відпочивальному комплексу;

визнання недійсною виготовленої технічної документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0309 та реєстрації земельної ділянки;

зобов`язання відповідача (набувача) зняти поставлену огорожу, знести (розібрати) бруківку, бардюри та висаджені туї на дорозі загального значення;

зобов`язання Держгеокадастру у Закарпатській області виконати постанову Кабінету Міністрів України №413 від 08.04.1996 шляхом внесення відомостей до Державного кадастру щодо свердловини №12, яка зареєстрована в Державному кадастрі артезіанських свердловин, за ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 28.02.2024 у задоволенні заяви позивача фізичної особи-підприємця Габор Н.М. від 19.02.2024 про забезпечення позову у цій справі № 907/766/23 у спосіб введення заборони (продажу, передачі, дарування або інших дій які можуть призвести до відчуження або зміни останнього набувача) на відчуження майна, а саме: свердловини №12, над капотажної споруди, будівлі «Лазня» та земельної ділянки враховуючи відомості з Державного реєстру речових прав які додаються, відмовив.

Така ухвала мотивована лише тим, що позовні вимоги в даній справі заявлені позивачем до ТОВ «Вітар Л» в особі його керівника ОСОБА_1 , у той час, як заборона вчинення дій, спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, про встановлення якої клопоче позивач у заяві про забезпечення позову, стосується безпосередньо ОСОБА_1 як фізичної особи та з підстави того, що обставини, якими обгрунтовує заяву про забезпечення позивач, є припущеннями і не свідчать про неможливість в майбутньому виконання судового рішення.

Дійсно, у заяві про забезпечення позову від 24.01.2024, яка зареєстрована у відділі документального забезпечення суду 16.02.2024, зазначено двох відповідачів: Відділ управління майном району Тячівської районної ради та ОСОБА_1 , директора ТОВ «Вітар-Л», які аналогічно були зазначені у позовній заяві на підставі якої відкрито провадження у цій справі ухвалою від 06.11.2023.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.6 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Отже, якщо ж суд не постановлював ухвали про відмову у відкритті провадження у справі та не роз`яснював право на звернення із такими позовними вимогами до фізичної особи до суду загальної юрисдикції, та зважаючи на дещо ускладнене формулювання позивних вимог у позовній заяві, де відповідачем може бути як самостійно фізична особа, так і юридична особа із зазначенням коду ЄДРПОУ, керівником якої є ця ж фізична особа, то відповідно суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що належним у даній справі відповідачем є саме ТОВ «Вітар-Л» як юридична особа у власності якого і зареєстровано у Державному реєстрі речових прав спірна земельна ділянка на якій знаходяться спірні об`єкти нерухомого майна будівлі і свердловина.

Не погоджуючись із такою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Така апеляційна скарга загалом мотивована тим, що позивачка згідно даних Державного реєстру артезіанських свердловин є надрокористувчем свердловини № 12, системний номер 100877 від 13.11.2020, а відповідачка ОСОБА_1 на підставі підроблених документів здійснила реєстрацію цього об`єкту нерухомого майна за собою. Тому, оскільки вона є недобросовісним набувачем, то з метою ухилення від виконання судового рішення, існують передумови і реалі припущення, що нею може бути в подальшому відчужено такий спірний об`єкт нерухомого майна, про що також заявив в судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідачки.

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не подавали а також представники усіх сторін цього провадження в жодне із призначених засідань апеляційного суду не з`явилися, причин неявки не повідомляли, хоча були належним чином повідомлені рекомендованою поштовою кореспонденцією та інформацією, вміщеною до підмодуля «Електронний суд».

Дослідивши матеріали справи в сукупності з доводами, викладеними у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткову невідповідність мотивувальної частини такої ухвали вимогам матеріального права, тому така ухвала підлягає зміні її мотивувальної частини та залишенні без змін її резолютивної частини про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, заява про накладення заборони на відчуження у будь-який спосіб: 1) свердловини №12; 2) надкаптажної споруди (насосна станція); 3) будівлі «Лазня»; 4) земельної ділянки з кадастровим номером згідно даних Державного реєстру речових прав, на якій перебувають зазначені споруди.

Згідно поданих самим же позивачем до заяви про вжиття заходів забезпечення позову Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2024 інформаційної довідки 362828314, за власником ТОВ «Вітар-Л» зареєстровано 17.05.2023 право власності на земельну ділянку площею 0,04 га з кадастровим номером :03:005:0309 на підставі акту приймання передачі від 01.05.2023 цієї земельної ділянки від ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «Вітар-Л».

Згідно даних аналогічної інформаційної довідки 362826917 від того ж 23.01.2024, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ЗК № 63, виданої управління ДАБІ у Закарпатській області від 02.07.2020, зареєстровано за ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (1/3) 31.07.2020 об`єкт: споруда бюветного комплексу (насосна станція), загальною площею 29,43 м.кв. у АДРЕСА_1 , яка перебуває на земельній ділянці з кадастровим номерам :03:005:0010, а згідно відомостей з цієї ж інформаційної довідки у Реєстрі речових прав міститься інформація про об`єкт нерухомого майна за № 244: свердловина №12 глибиною 509,6 м.у АДРЕСА_1 , але відомості про власника відсутні.

Згідно даних третьої, аналогічної інформаційної довідки 362825732 від того ж 23.01.2024, на підставі довідки Тереблянської сільської ради № 1706 від 31.12.208, 01.03.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 244 загальною площею 186,5 м.кв. «Лазня-А»; «Навіс-а»; «Навіс-а» по АДРЕСА_2 .

Таким чином, як видно із поданих самим же заявником, вказаних вище належних доказів, власником земельної ділянки є відповідач у цій справі юридична особа (ТОВ «Вітар-Л», а решти об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 як фізична особа і одночасно керівник та засновник такої юридичної особи, а саме однин із об`єктів нерухомого майна свердловина №12 зареєстрованого власника немає.

Тому, суд апеляційної інстанції враховуючи означену вище і неусунену судом першої інстанції у правильний процесуальний спосіб невизначенність щодо кількості відповідачів (ТОВ «Вітар-Л» і її керівник ОСОБА_1 це один відповідач, чи самостійних два), беручи до уваги положення ст. 4, ч.1 ст. 45 ГПК України, приходить до висновку про належність відповідача, лише юридичної особи.

З огляду на таке, та беручи до уваги встановлені вище обставини належності державної реєстрації окремих об`єктів нерухомого майна і відсутність зареєстрованого права власності на свердловину №12 за конкретним власником, розгляд питання про вжиття заходів забезпечення позову може стосуватися лише земельної ділянки за кадастровим номером :03:005:0309 площею 0,04 га, що зареєстрована на праві власності за ТОВ «Вітар-Л».

Проте, у означених вище доказах державної реєстрації, поданих заявником до суду разом із заявою про забезпечення позову, не вбачається того, що зазначені у такій заяві будівлі і споруди знаходяться на вказаній спірній земельній ділянці з кадастровим номером :03:005:0309, а решта будівлі і споруди (окрім свердловини №12) знаходяться за іншими поштовими адресами і на іншій земельній ділянці з кадастровим номером :03:005:0010.

Тому, підсумовуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що об`єкти нерухомого майна, на які заявник просить суд накласти заборону на відчуження не мають будь-якого відношення до обох відповідачів (ТОВ «Вітар-Л» та Відділу управління майном району Тячівської районної ради) і ними навіть при наявності достатніх підстав і припущень, не можуть бути вчинені дії на їх відчуження.

Означена вище підстава є достатньою і самостійною для постановлення судового рішення про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковою, фактично єдиною підставою для постановлення рішення про відмову у задоволенні такої заяви з підстав відсутності доказів та обставин, що вказують про намір в майбутньому відчужити спірні об`єкти нерухомого майна.

Зокрема, постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі № 5008/988/2011 скасовано ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2017 в частині задоволення клопотання ініціюючого кредитора - Відділу управління майном району Тячівської районної ради у справі про банкрутство боржника КП Радгосп «Більшовик» про визнання за громадянкою України ОСОБА_1 на підставі договору про погашення кредиторських вимог від 03.11.2017 право власності на об`єкти (згідно переліку, всього у кількості 8-ми об`єктів рухомого і нерухомого майна) до якого увійшла свердловина №12 пробурена в червні 1950 року із фактичною глибиною 509,6 м., що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с.Теребля.

Вказаною постановою суду апеляційної відмовлено у визнанні права власності ОСОБА_1 на свердловину №12, пробурена в червні 1950 року із фактичною глибиною 509,6 м., що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с.Теребля.

Окрім цього, у такій постанові суду апеляційної інстанції встановлено такі обставини, то зроблено наступні висновки.

Спірна свердловина не могла бути предметом будь-яких угод, стороною яких є банкрут в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) чи органу, уповноваженого управляти майном банкрута, оскільки як мінімум право на користування такою до дати постановлення судом спірної ухвали, належало лише ФОП Габор Н.М.

Окрім цього, обґрунтовуючи прийняття спірної ухвали, суд першої інстанції послався на ст. 39 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно якої, власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника у будь-який час до закінчення ліквідаційної процедури має право одночасно задовольнити усі вимоги конкурсних кредиторів відповідно до реєстру вимог кредиторів або надати боржнику грошові кошти, достатні для задоволення всіх вимог кредиторів, у порядку та на умовах, передбачених Законом.

Таке посилання суду є помилковим і не може бути застосоване до спірних правовідносин, оскільки правочин щодо погашення вимог кредиторів власником або уповноваженим органом, не є двостороннім, а одноособовим актом який виражається у внесенні коштів на ліквідаційний рахунок боржника, після чого уже арбітражний керуючий погашає вимоги усіх без виключення кредиторів, а боржник стає вільним від боргів і продовжує свою господарську діяльність.

Натомість, за наслідками прийняття спірної судової ухвали про визнання права власності в частині свердловини № 12, боржник позбувся усіх без виключення активів, припинив господарську діяльність, за наслідками чого, наступною ухвалою в межах цієї ж справи від того ж 08.11.2019 суд ліквідував боржника.

Окрім цього, судом апеляційної інстанції враховується, що усі подані підприємцем ОСОБА_1 докази в підтвердження належності права користування спірною свердловиною, яка за наслідками усіх правовідносин фактично набула право власності на цілісний майновий комплекс боржника, є виключно наслідком зазначеного вище договору по погашення кредиторських вимог та ухвали суду про визнання права власності, тому не можуть бути в силу ст. 76 ГПК України належними, що входять в предмет доказування.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції ухвалюючи дану постанову не ставить під сумнів і не досліджує обставин дійсності чи недійсності договору про погашення кредиторських вимог від 03.11.2017 з урахуванням додаткового договору від 06.11.2017 в ракурсі ст.ст. 203, 215 ЦК України, а лише констатує факт відсутності будь-яких речових прав на спірну свердловину №12 у банкрута чи органу уповноваженого управляти майном банкрутата відповідно відсутність у арбітражного керуючого (банкрута) прав і підстав вносити таку свердловину до переліку об`єктів ліквідаційної маси боржника, чого не було досліджено судом першої інстанції.

Вказана постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2019 в частині скасування ухвали суду першої інстанції про визнання права власності на свердловину №12 за ОСОБА_1 .

Незважаючи на скасування судом апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції на підставі якого було визнано право власності на свердловину № 12, згідно названої вище інформаційної довідки № 362828314 від 23.12.2024 за ТОВ «Вітар-Л» зареєстровано 17.05.2023 право власності на земельну ділянку з кадастровим :03:005:0309 (для розміщення артезіанської свердловини) на підставі акту приймання передачі від 01.05.2023 цієї земельної ділянки від ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «Вітар-Л».

Тобто, судом першої інстанції не взято до уваги та не надано правової оцінки таким діям фізичної особи ОСОБА_1 , яка одночасно є засновником ТОВ «Вітар-Л» і які вказують уже на конкретні дії відчуження земельної ділянки на якій розміщена свердловина №12, правовстановлюючий документ, на яку скасовано постановою суду апеляційної інстанції.

Також, судом апеляційної інстанції береться до уваги, що відповідно до ч.2 ст. 136 ГПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Судом першої інстанції на підставі інших правових висновків Верховного Суду в частині застосування і реалізації інституту забезпечення позову, зроблено висновок про те, що заявник під час звернення до суду із заявою про забезпечення позову повинен підтвердити доказами достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Але ж саме по собі припущення, не може бути підтверджене будь-якими доказами, оскільки у разі наявності таких доказів, це вже буде не припущенням, а конкретними діями, спрямованими на унеможливлення виконання в майбутньому рішення суду навіть і без зустрічного забезпечення з огляду на правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2019 у спарві № 911/1695/18 у якій дослівно зазначено: «Що ж до зустрічного забезпечення, то законом так само не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (ч.1 ст. 141 ГПК України) відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову».

З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, проте не вірно мотивовано таку відмову з підстав відсутності доказів та підтверджених обставин обґрунтованості припущень неможливості виконання в рішення суду в майбутньому.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.4 ст. 277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про зміну оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в частині мотивів відмови у вжитті заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ч. 4 ст. 277, 281-284 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги фізичної особи підприємця Габор Н.М. відмовити.

Оскаржувану ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 28.02.2024 у справі №907/766/23 змінити, і її мотивувальну частину викласти в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до місцевого Господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 15.07.2024 у зв`язку із відпустками усіх суддів судової колегії.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

Б.Д. ПЛОТНІЦЬКИЙ