ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2024м. ДніпроСправа № 904/1693/22 (904/1730/24)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., за участю секретаря судового засідання Сулими Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Біленка Романа Івановича, Дніпропетровська обл., м. Нікополь

до ОСОБА_2 , Дніпропетровська обл., м. Нікополь

про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в спільній сумісній власності

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Керуючий реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражний керуючий Біленко Роман Іванович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в спільній сумісній власності, в якому просить суд:

1. Прийняти дану заяву до розгляду.

2. Стягнути з громадянина України ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь громадянки України ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_2 ) в якості матеріальної компенсації вартості частки квартири, що є у спільній сумісній власності сторін та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суму 169 833,37 грн (сто шістдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять три гривні 37коп.).

Ухвалою суду від 23.04.2024 позовну заяву Керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Біленка Романа Івановича до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в спільній сумісній власності залишено без руху. Зобов`язано позивача протягом десяти днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви, а саме:

- надати докази сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн;

- зазначити ціну позову;

- надати інформацію щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви;

- надати попередній (орієнтовний розрахунок) суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи;

- надати підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

01.05.2024 від арбітражного керуючого Біленка Р.І. надійшла заява б/н від 01.05.2024 на виконання ухвали господарського суду від 23.04.2024 до якої додана квитанція №778R-FE3L-5QAE від 30.04.2024 про сплату судового збору на суму 3 028,00 грн та інформація щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

Ухвалою суду від 06.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 28.05.2024 о 11:20 год.

У судове засідання, призначене на 28.05.2024, представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

У судове засідання, призначене на 28.05.2024, представник відповідача не з`явився.

Ухвалою суду від 28.05.2024 відкладено судове засідання на 09.07.2024 об 11:20 год.

У судове засідання, призначене на 09.07.2024, представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

У судове засідання, призначене на 09.07.2024, представник відповідача не з`явився.

Судом встановлено, що ухвала суду від 28.05.2024, яка була направлена на адресу відповідача - ОСОБА_2 , 13.06.2024 була повернута до Господарського суду Дніпропетровської області з відміткою АТ "Укрпошта" "адресат відсутній за вказано адресою".

Відповідно до ч.6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України Днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Станом на 09.07.2024 відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався.

В судовому засіданні 09.07.2024 підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024 по справі №904/1693/22 припинено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ). Визнано боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) - банкрутом. Введено відносно фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) процедуру погашення боргів. Керуючим реалізацією майна призначено ОСОБА_3 (свідоцтво №461 від 07.03.2013, адреса АДРЕСА_4 ).

Відповідно до частини 2 статті 130 Кодексу України з процедур банкрутства керуючий реалізацією майна спільно з боржником проводить інвентаризацію майна боржника та визначає його вартість.

На виконання зазначеної норми кодексу керуючий реалізацією провів інвентаризацію майна боржника, за результатами якої виявлено, зокрема, житлову нерухомість (двокімнатну квартиру), що належить Боржнику на праві спільної сумісної власності з колишнім чоловіком Боржника - громадянином України ОСОБА_2 .

Зазначена двокімнатна квартира загальною площею 43,3 кв.м. знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . За даною адресою станом на дату звернення з дійсною позовною заявою зареєстрований ОСОБА_2 .

Позивач зазначив, що квартира фактично перебуває в повному володінні та розпорядженні Відповідача.

Боржник за зазначеною адресою не проживає та не зареєстрований.

Згідно зі статті 131 Кодексу України з процедур банкрутства майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу. До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника. До складу ліквідаційної маси може бути включено майно, що є часткою боржника у спільній власності. У такому разі відбувається виділення частки боржника із спільного майна за правилами, передбаченими цивільним законодавством. З моменту визнання боржника банкрутом розпорядження усіма правами щодо майна, включеного до складу ліквідаційної маси, здійснює керуючий реалізацією від імені боржника. З моменту визнання боржника банкрутом і до винесення судового рішення про закриття процедури банкрутства реєстрація переходу права власності від/до боржника та обтяжень майна боржника, включаючи нерухоме майно і цінні папери, що існують в бездокументарній формі, відбувається виключно на підставі заяви керуючого реалізацією.

Згідно із частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Позивач зазначив, що оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано 22.07.2006, а розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.03.2020, квартира, зареєстрована за ОСОБА_2 у 2008 році, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

З метою з`ясування технічної можливості виділення частки боржника із спільного майна колишнього подружжя керуючий реалізацією на підставі пунктів 144-162 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №488, звернувся до КП «НІКОПОЛЬСЬКЕ МБТІ» запитом вих.№02-01/196 від 28.02.2024.

У відповідь на запит вих.№02-01/196 від 28.02.2024 керуючого реалізацією майна Біленка Р.В. КП «НІКОПОЛЬСЬКЕ РАЙОННЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» повідомило, що виділ частки із спільного майна подружжя здійснюється нотаріусами, а не органами, що проводять технічну інвентаризацію.

Позивач вважає, що БТІ фактично відмовилось надавати висновки щодо технічної можливості виділення частки майна із спільного майна подружжя, а отже в даному випадку неможливим є виділення частки Квартири у власність Боржника.

Враховуючи викладене, Позивач дійшов висновку, що у Боржника є право на отримання від співвласника Квартири - ОСОБА_2 матеріальної компенсації вартості частки Боржника.

Таким чином, Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості матеріальної компенсації вартості частки квартири, що є у спільній сумісній власності сторін та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суму 169 833,37 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 Сімейного кодексу України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, у першу чергу акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є за своєю суттю нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до абзацу1 ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини/чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним до шлюбу; майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Згідно з ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до правил ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вони мають рівні права на зазначене майно.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу .

За ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК).

Відповідно до ст. 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1,22 ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на отримання від інших співвласників грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Як вбачається з позовної заяви керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Біленка Романа, з метою з`ясування технічної можливості виділення частки боржника із спільного майна колишнього подружжя керуючий реалізацією на підставі пунктів 144-162 Порядку проведення технічної інвентаризації звернувся з запитом вих.№02-01/196 від 28.02.2024 до КП «НІКОПОЛЬСЬКЕ МБТІ».

КП «НІКОПОЛЬСЬКЕ РАЙОННЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» (надалі - БТІ) надало відповідь про те, що виділ частки із спільного майна подружжя здійснюється нотаріусами, а не органами, що проводять технічну інвентаризацію.

Посилання Позивача, що БТІ фактично відмовилось надавати висновки щодо технічної можливості виділення частки майна із спільного майна подружжя є помилковим, оскільки як вбачається з відповіді КП «НІКОПОЛЬСЬКЕ РАЙОННЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» вих.№146 від 15.03.2024, КП не відмовило надавати висновки щодо технічної можливості виділення частки майна, а повідомило керуючого реалізацією майна, що такими повноваженнями наділений саме нотаріус.

Так, згідно з пп. 8 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 нотаріальне посвідчення договорів щодо відчуження, поділу (виділу) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості (далі - нерухоме майно), спадкових договорів, договорів іпотеки, про заміну кредитора (відступлення прав вимоги) за кредитним договором та/або договором іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя, встановлення довірчої власності на нерухоме майно, визначення розміру часток у праві спільної власності, договорів поділу спільного майна подружжя (виділу з нього), позички, найму (оренди), лізингу будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) на строк не менш як три роки, відчуження цінних паперів, корпоративних прав, у тому числі договорів про внесення змін до таких договорів або їх розірвання (припинення), довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, управління і розпорядження цінними паперами, корпоративними правами, на право доступу до індивідуального банківського сейфа, засвідчення справжності підпису на актах приймання-передачі частки (частини частки) у статутному (складеному) капіталі (статутному фонді) юридичної особи, а також видача свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього з подружжя) на підставі їх спільної заяви, свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів (електронних аукціонів), у тому числі тих, що не відбулися (далі - нотаріальні дії щодо цінного майна), здійснюється виключно нотаріусами, включеними до затвердженого Міністерством юстиції переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна. Нотаріуси, включені до переліку із застереженням про заборону вчинення ними окремих нотаріальних дій, мають право вчиняти виключно нотаріальні дії щодо цінного майна, на які не поширюються такі застереження.

В той же час, матеріали позовної заяви не містять доказів звернення Позивача до нотаріуса з проханням надати висновок щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності.

У позовній заяві Позивач посилається, зокрема на ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України якою, як вже було зазначено вище, встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».

В той же час, Позивачем не надано доказів неможливості виділу частки із спільного майна в натурі.

Крім того, під час розгляду справи Позивачем не доведено ту обставину, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 169 833,37 грн.

Судом встановлено, що матеріали справи місять довідку Фонду державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформовану в кабінету користувача єдиної бази даних звітів про оцінку від 03.02.2024.

Так, 09 березня 2021 року набрав чинності наказ Фонду державного майна України від 12 січня 2021 року № 24 «Про внесення змін до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24 лютого 2021 року за № 239/35861, та застосовується з 29 червня 2021 року.

Для цілей обчислення доходу платника податку фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна, а також доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого обчислюється за нульовою ставкою), доходу, отриманого за іншими правочинами, за якими здійснюється перехід права власності на нерухомість, дохід за якими підлягає оподаткуванню у випадках, передбачених Податковим кодексом України, необхідно визначити оціночну вартість об`єкта нерухомості або ринкову вартість об`єкта нерухомості.

Для визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості Єдиною базою даних звітів про оцінку (https://evaluation.spfu.gov.ua) формується електронна довідка про його оціночну вартість (е-Довідка), яка є чинною впродовж 30 календарних днів з дня її формування Єдиною базою.

Суд зазначає, що надана Позивачем довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості не є належним доказом визначення вартості майна, оскільки вказана довідка була сформована Єдиною базою даних звітів про оцінку 03.02.2024, в той час як позовна заяву керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Біленка Романа Івановича була подана до суду 13.04.2024, що підтверджується конвертом з відбитком печатки АТ "Укрпошта".

Крім того, у постанові Верховного Суду від 28.12.2019 у справі № 922/788/19 вказано, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

В той же час довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , надана Позивачем, не містить електронного цифрового підпису Позивача.

Також позовна заява ОСОБА_3 не містить і самого договору купівлі-продажу від 10.04.2008, на який посилається Позивач у позовній заяві, що позбавляє суд належного встановлення усіх обставин справи.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими доказами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Тобто, доказами, серед інших, є письмові документи, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин (фактів), які стосуються наявного між сторонами спору або мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3); суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ж до ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Таким чином, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, а обов`язок з доказування певних обставин покладається на сторону, яка на них посилається.

Згідно з частиною другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За частинами першою, другою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Спосіб захисту, визначений законом або договором у розумінні статті 5 ГПК України - це спосіб захисту, передбачений законами України або договором, або не передбачений ними, але такий, що не суперечить законам України.

Спосіб захисту є визначеним законом або договором у тому разі, коли закон (нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України) та/або умови укладеного сторонами договору передбачають можливість захисту прав чи законних інтересів учасника відповідного правовідношення за допомогою певного способу. Такий спосіб захисту може бути універсальним (застосування якого можливе до всіх чи більшості видів цивільних правовідносин і який може мати певний конкретизований зміст в конкретній правовій ситуації), стосуватися певної обмеженої групи цивільних правовідносин чи навіть бути суто індивідуальним (наприклад, передбачений договором для конкретного порушення і одночасно такий, що не є різновидом універсального чи групового способу захисту).

Системний аналіз положень наведених норм свідчить, що Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні.

Натомість суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).

Безпосередню мету, якої прагне досягнути Позивач звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.

Так, у справі що розглядається №904/1693/22(904/1730/24) позивач просить суд стягнути матеріальну компенсацію вартості частки майна в спільній сумісній власності.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2021 під час розгляду касаційної скарги у справі №161/4554/19 було зроблено наступні правові висновки:

"Як установлено апеляційним судом, ОСОБА_1 просив суд провести поділ спільного майна, зокрема, здійснити поділ спільної квартири шляхом присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя (відповідній квартирі), однак при цьому не зазначав у позовній заяві (не заявляв таку позовну вимогу) про припинення права спільної сумісної власності сторін (зокрема, його) на відповідне майно, що в даному випадку суперечить вимогам статті 71 СК України, а також не узгоджується із змістом статті 364 ЦК України.

Разом із цим, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України позивачем при розгляді справи не доведено, а також не зазначено про можливість та його бажання поділу даного майна в натурі.

Таким чином, апеляційним судом було належним чином враховано дійсні обставини у справі та з урахуванням цього, ним прийнято обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості його частки спільної квартири.".

Таким чином, позовні вимоги про стягнення вартості частки у спільному майні вирішується одночасно з вимогами про припинення права власності особи на її частку, за яку вона бажає отримати грошову компенсацію та визнання за відповідачем права власності на відповідну частку.

Суд зазначає, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорювання та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 18.01.2013 у справі № 488/2807/17, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (висновок викладений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2023 у справі №903/933/21).

У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в спільній сумісній власності, проте, Позивачем не заявлено вимоги щодо припинення його права власності на вказану частку майна.

Отже позовна вимога керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Біленка Романа Івановича про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в спільній сумісній власності не забезпечує у належний спосіб досягнення кінцевої мети.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог керуючого реалізацією майна фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) арбітражного керуючого Біленка Романа Івановича (02105, м. Київ, а/с 77) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в спільній сумісній власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядки та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 16.07.2024.

Суддя А.Є. Соловйова