УХВАЛА

09 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/12371/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

позивача - Хлань В. М.,

відповідача - Чубар С. В.,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Міністерства оборони України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 (судді: Буравльов С. І. - головуючий, Гаврилюк О. М., Шапран В. В.)

у справі за позовом Міністерства оборони України

до Дочірнього підприємства державної компанії "ІНФОРМАЦІЯ_1" - Державного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_2"

про стягнення 33 902 823,90 грн неустойки,

ВСТАНОВИВ:

1. У листопаді 2022 року Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства державної компанії "ІНФОРМАЦІЯ_1" - Державного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_2" (далі - ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2") про стягнення неустойки у сумі 33 902 823,90 грн, у тому числі 28 506 590,99 грн пені та 5 396 232,87 грн штрафу, у зв`язку із простроченням відповідачем зобов`язань за договором від 30.12.2020 № 370/3/5/6/1/44.

2. У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, зокрема на те, що позивачем невірно здійснено розрахунок штрафних санкцій, оскільки при розрахунку позивач виходив з орієнтованої ціни ремонту, а не із договірної вартості.

Відповідач вказував на наявність обставин непереборної сили під час виконання ним зобов`язань за договором, на підтвердження чого надав сертифікати Київської торгово-промислової палати України.

Крім того відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 95 % від заявленої суми.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2023 частково задоволені позовні вимоги, стягнуто з ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" на користь Міністерства оборони України 10 000 000,00 грн штрафних санкцій. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 рішення суду першої інстанції скасовано частково та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 09.11.2023 постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

4. Під час нового розгляду, постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2023 частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" на користь Міністерства оборони України 1 253 755, 57 грн штрафних санкцій. У решті позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із встановлення обставин щодо наявності підстав для застосування положень законодавства про зменшення нарахованих позивачем штрафних санкцій.

5. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024, Міністерство оборони України у касаційній скарзі просить її змінити з частковим задоволенням позовних вимог та стягненням з відповідача на користь позивача щонайменше 20% неустойки у розмірі 5 015 022,28 грн, вказуючи на те, що суд неправильно застосував норми права, а саме статтю 233 Господарського кодексу України та статтю 551 Цивільного кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах № 910/8425/19, № 922/2141/21, № 910/14591/21, № 922/1150/22.

6. ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, вказуючи на правильність висновків суду щодо наявності підстав для застосування відповідних норм права щодо зменшення штрафних санкцій та звертаючи увагу на тому, що згідно з постановою Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 917/272/23 касаційний суд, врахувавши стратегічний характер завдань та діяльності відповідача у справі, направлений на забезпечення економіки України, а також відсутність доказів понесення позивачем чи іншими учасниками господарських відносин негативних наслідків (збитків) внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань у спірних правовідносинах, визнав правомірним зменшення неустойки на 100%, тобто повне звільнення від сплати неустойки.

7. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

8. Суди попередніх інстанцій установили, що 30.12.2020 між Міністерством оборони України (замовник) та ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" (виконавець) укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти № 370/3/5/6/1/44 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого виконавець зобов`язався надати послуги з ремонту і технічного обслуговування виробів, передбачених у договорі, у кількості та за цінами, визначеними у календарному плані надання послуг (додаток № 1 до договору), що є невід`ємною частиною договору, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити надані послуги.

Відповідно до пункту 7.2 договору за порушення терміну виконання зобов`язання з виконавця стягується пеня у розмірі 0,2% вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Суди установили, що згідно з наявними у матеріалах справи доказами, відповідач порушив строки виконання зобов`язань за договором, що ним не заперечувалося, що стало підставою для нарахування штрафних санкцій, заявлених до стягнення.

9. Частиною 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 вказаного Кодексу якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом статті статі 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

10. Верховний Суд у справі, яка розглядається (постанова від 09.11.2023), скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції про задоволення повністю позову та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зокрема, визнав передчасним висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки суд обмежився лише цитуванням норм права та загальних висновків Верховного Суду щодо порядку застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.

11. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 зазначено, що положеннями статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У пунктах 7.22.-7.30. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено таке:

"7.22. Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

7.23. За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

7.24. За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

7.25. Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

7.26. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

7.27. З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

7.28. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

7.29. Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

7.30. Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо)".

У пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

12. Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду вказав на те, що спірні правовідносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду та у період воєнного стану. Забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони держави.

Суд апеляційної інстанції врахував, що здійснення заходів із забезпечення обороноздатності у спірних правовідносинах стосуються обох сторін спору, оскільки позивач є державним органом, який реалізує заходи щодо забезпечення обороноздатності всієї держави, а відповідач, у свою чергу, є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України, а саме здійснює відповідні види ремонту військової техніки.

Отже, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими доводи відповідача про те, що ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" є єдиним підприємством в Україні, яке здійснює ремонт специфічних виробів та здійснює діяльність з імпорту озброєння і боєприпасів в інтересах сил оборони. Також суд зазначив, що відповідач є оператором протимінної діяльності та проводить очищення території України від вибухонебезпечних предметів.

Суд апеляційної інстанції також установив, що виконання прийнятого за договором зобов`язання повністю здійснювалося силами та засобами відповідача без попередньої оплати, а також вказав на те, що між сторонами існують відносини з виконання інших аналогічних замовлень на подібних умовах і відповідач за власний рахунок вносить вагомий внесок у зміцненні обороноздатності держави в умовах воєнного стану.

Отже, стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення строків надання послуг з ремонту у розмірі, що становить 15,67% від фактичної вартості наданих послуг, стане значним фінансовим тягарем, який зробить нерентабельним не лише виконання спірного договору, але й позбавить його значної суми обігових коштів, необхідних для обслуговування та ремонту іншого майна позивача. Згідно з наданим відповідачем звітом про фінансові результати, ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" поніс збитки у 2022 році у сумі 175,22 млн грн, а у 2023 році - 110 млн грн.

Також суд апеляційної інстанції врахував обставини, які не заперечувалися позивачем, про те, що прострочення робіт з ремонту (21 день) зумовлене відсутністю необхідних запасних частин, перебуванням значної частини працівників державного підприємства, які займалися виконанням робіт з ремонту виробів, на лікарняному внаслідок захворювання на COVID-19.

13. Як вже зазначалося, Міністерство оборони України, оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції та вказуючи на необхідність її змінити, стягнувши з відповідача щонайменше 20% неустойки, посилалося на підставу, передбачену у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи про неправильне застосування статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у наведених скаржником постановах у справах № 910/8425/19, № 922/2141/21, № 910/14591/21, № 922/1150/22.

Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів також зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення/цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У пунктах 7.42-7.43 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено таке: "7.42. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

7.43. Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

У зв`язку з викладеним Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".

14. Ураховуючи положення чинного законодавства, а також висновки, викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, щодо індивідуального характеру підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, колегія суддів вважає правильними висновки суду про наявність підстав для зменшення суми штрафних санкцій, нарахованих позивачем до 1 253 755,57 грн, а посилання заявника касаційної скарги на постанови Верховного Суду, зазначені ним у скарзі, не свідчать про неправильне застосування норм права та неврахування висновків Верховного Суду.

15. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 у справі № 910/12371/22 згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 у справі № 910/12371/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак