ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2024 р. Справа №909/413/21 (909/1074/22)

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Панова І.Ю.,

Судді Малех І.Б.,

Гриців В.М.,

Секретар судового засідання: Телинько Я.П.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача 1: Зелінський П.Л.;

від відповідача 2: Шунтов О.М.;

від третьої особи: Дудяк Р.А.;

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 б/н від 30.04.2024 (вх. №01-05/1258/24 від 01.04.2024)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 (повний текст рішення складено 22.04.2024)

у справі №909/413/21(909/1074/22) (суддя Стефанів Т.В.)

за позовом Приватного підприємства "Гарант" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Лотоцького Святослава Володимировича

до відповідача 1 ОСОБА_2

до відповідача 2 ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Агрос-Віста"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в межах справи № 909/413/21

про банкрутство Приватного підприємства "Гарант",

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і ухвали суду першої інстанції.

ПП "Гарант" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Лотоцького С. В. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладеного між ПП "ГАРАНТ" як продавцем, в особі директора ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 як покупцем, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Керничною М. В.;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 , яке зареєстроване 15.02.2022 державним реєстратором Лисецької селищної ради Івано-Франківської області Дем`янек І. А., номер запису про право власності: 46717523, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040;

- витребування в ОСОБА_1 групи нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , а саме: приміщення 826 - 103 а загальною площею 585,2 кв. м на користь ПП "ГАРАНТ" на підставі ст.ст. 3,13,16,203,215,387 ЦК України, ст.ст. 7,42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір купівлі-продажу укладений в « підозрілий період», спрямований на уникнення звернення стягнення на нерухоме майно ПП « Гарант» ініціюючим банкрутство кредитором та таким чином володіє ознаками фраудаторного правочину, правочину, що вчинений на шкоду кредитору, наявні спеціальні підстави для визнання недійсним спірного договору, передбачені ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, нежитлове приміщення, яке є предметом договору купівлі-продажу було єдиним майном, яке можна було реалізувати для задоволення вимог кредитора ТОВ СГП "Агрос-Віста", було відчужено за заниженою вартістю.

Незаконне заволодіння відповідачем 2 спірним нерухомим майном позивач аргументує незаконністю договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020 між ПП « Гарант» як продавцем в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як покупцем. ОСОБА_1 в свою чергу незаконно заволодів спірним нерухомим майном, ефективним і належним способом судового захисту в даному випадку, який дозволить ліквідатору повернути спірне нерухоме майно є витребування в останнього відомого власника ОСОБА_1 на користь ПП « Гарант».

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 у справі №909/413/21(909/1074/22) провадження у справі закрито у частині заявлених вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладеного між Приватним підприємством "Гарант" як продавцем, в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як покупцем, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Керничною М. В.

Позов задоволено частково в частині заявлених вимог про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Витребувано у ОСОБА_1 нежитлові приміщення 82б-103а, загальною площею 585, 2 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 у користь Приватного підприємства "Гарант". Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Гарант" 13 640,01 грн судового збору.

Відмовлено у частині заявлених вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 , яке зареєстроване 15.02.2022 року державним реєстратором Лисецької селищної ради Івано-Франківської області Дем`янек І. А., номер запису про право власності 46717523, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040.

Ухвала в частині закриття провадження мотивована тим, що оскільки предмет спору припинив своє існування під час розгляду справи № 909/413/21(909/649/22), суд вбачає за необхідне закрити провадження у частині заявлених вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладеного між ПП «Гарант» як продавцем, в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як покупцем на підставі п.2, ч.1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

В частині розгляду вимог про витребування майна оскаржувана ухвала мотивована тим, що Відповідач 2 - ОСОБА_1 враховуючи вартість майна, яке він набув згідно договору від 08.06.2022 ( 897296 грн. 00 коп.) та її співвідношення до ринкової вартості, згідно з висновком експертного дослідження (4128063 грн. 00 коп. /4965552 грн. 00 коп.) не був позбавлений можливості вжити всіх можливих заходів, проявити обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження спірного майна та відповідно з`ясувати що договір ( на підставі якого ОСОБА_2 вважав себе на дату відчуження майна власником такого майна) укладено з попереднім його власником ( ПП « Гарант») під час провадження у праві про банкрутство, за наявності у такої особи зобов`язань перед кредиторами, та на користь заінтересованої щодо боржника особи. При цьому обставини щодо наявності відкритого провадження у справі про банкрутство ПП « Гарант», заінтересованості ОСОБА_2 відносно боржника ( факт того, що батько ОСОБА_2 ОСОБА_5 був одним із власників ПП «« Гарант» встановлено рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 03.02.2021 у справі № 909/735/20), могли бути встановлені ОСОБА_1 на підставі відкритих даних із відповідних державних реєстрів.

Відповідач 2 був чи міг бути обізнаним про обставини укладення вказаного договору купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 вважав, на дату відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 , себе законним власником, зокрема щодо укладення його під час провадження у справі про банкрутство ПП « Гарант», а відтак, на думку господарського суду, ОСОБА_1 в силу вимог чинного законодавства, не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, в зв`язку з чим, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 що є недобросовісним набувачем, на користь позивача оспорюваного нерухомого майна.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Відповідач 2 - ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга б/н та від 30.04.2024 (вх. №01-05/1258/24 від 01.04.2024) сформована у системі Електронний суд.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 у справі №909/413/21(909/1074/22) в задоволеній частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в частині витребування нежитлових приміщень 82б-103а, загальною площею 585, 2 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 .

Вказує, що він є добросовісним набувачем майна, жодних обтяжень чи судових справ щодо оспорюваного нерухомого майна станом на день укладення договорів купівлі-продажу від 09.09.2020 та від 08.06.2022 не було та сплачена ОСОБА_1 вартість нежитлового приміщення, яке було предметом оспорюваного договору не була заниженою, оскільки склала його ринкову вартість згідно звіту про оцінку майна від 06.06.2022 суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Фаворитексперт-2021» вартість нежитлового приміщення, що відчужувалось становила 897 296 грн. 00 коп , добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей, що суд першої інстанції в ухвалі не прийняв до уваги.

04.06.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Агрос-Віста" надійшов відзив б/н від 04.06.2024 (вх. №01-04/3805/24) в якому заявник вказує, що обставини визнання недійсним договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020 у справі №909/413/21(909/649/22) є преюдиційними для відповідачів і третьої особи у даній справі та визнання недійсним договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020 між ПП "Гарант", як продавцем, і ОСОБА_2 , як покупцем, призводить до того, що ОСОБА_2 не набув право власності на спірне майно, а тому, в силу ст. 319 ЦК України, не міг його продати ОСОБА_1

05.06.2024 від Приватного підприємства "Гарант" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Лотоцького Святослава Володимировича надійшов відзив б/н від 04.06.2024 (вх. №01-04/3805/24) в якому позивач зазначає, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості вжити всіх можливих заходів, проявити обережність та обачність для з?ясування правомочностей продавця на відчуження спірного майна та, відповідно, з?ясувати, що договір, на підставі якого ОСОБА_2 , на дату укладення спірного договору, вважав себе власником такого майна, було укладено з ПП "Гарант" під час провадження у справі про його банкрутство, за наявності у такої особи зобов?язань перед кредиторами, та на користь заінтересованої щодо боржника особи.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2024 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Панова І.Ю., суддів Малех І.Б. та Гриців В.М.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 б/н від 30.04.2024 (вх. №01-05/1258/24 від 01.04.2024) на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 у справі №909/413/21(909/1074/22).

Ухвалою суду 20.05.2024 призначено розгляд справи на 11.06.2024.

Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2024 визначено склад колегії суддів: Панова І.Ю, судді Малех І.Б. та Зварич О.В.

Ухвалою суду від 11.06.2024 відкладено розгляд справи на 02.07.2024.

Ухвалою суду від 14.06.2024 задоволено заяву судді Зварич О.В. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2024 визначено склад колегії суддів: Панова І.Ю, судді Малех І.Б. та Гриців В.М.

У судовому засіданні 02.07.2024 представники відповідача 1 та 2 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав викладених у ній та у відзиві. Представник третьої особи заперечив доводи апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві. Позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч 6 ст. 12 ГПК України господарський суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник, у тому числі, спори про повернення( витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, і визначених відповідно до них правовідносинами, вбачається, що:

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20.07.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства "ГАРАНТ" (вул. Кармелюка, 1, м. Тлумач, Івано-Франківська область, 78000; ідентифікаційний код 22181019).

При вирішенні цього спору господарський суд досліджував матеріали справи № 909/413/21 про банкрутство ПП « Гарант».

05.05.2019 між ПП "Гарант" (постачальник) і ТОВ СГП "Агрос-Віста" (покупець), укладено договір поставки обладнання № 1.

Неналежне виконання договору з боку ПП "Гарант" стало підставою для звернення до суду з позовом про повернення коштів в розмірі 4075036 грн 00 к., сплачених ТОВ СГП "Агрос-Віста" в якості передоплати за товар, який не було поставлено.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 01.09.2020 відкрито провадження у справі № 909/735/20.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 03.02.2021 у справі № 909/735/20 позов ТОВ СГП "Агрос-Віста" до ПП "Гарант" та ФОП Скуповського Р. Б. про стягнення солідарно заборгованості в сумі 5104512 грн 90 к. задоволено частково. Стягнуто з ПП "Гарант" на користь ТОВ СГП "Агрос-Віста" 4075036 грн 00 к. та 61123 грн 98 к. судового збору, в решті позову відмовлено; в позові ТОВ СГП "Агрос-Віста" до ФОП Скуповського Р. Б. відмовлено; зустрічний позов ПП "Гарант" до ТОВ СГП "Агрос-Віста" про визнання недійсною угоди від 02.07.2020 про розірвання договору поставки № 1 від 05.05.2019 задоволено, визнано недійсною угоду від 02.07.2020 про розірвання договору поставки № 1 від 05.05.2019, стягнуто з ТОВ СГП "Агрос-Віста" на користь ПП "Гарант" 2102 грн 00 к. судового збору.

У вказаному вище рішенні встановлено, що:

- 02.07.2020 між ТОВ СГП "Агрос-Віста" (кредитор), фізичною особою ОСОБА_3 (поручитель) та ПП "Гарант" (боржник) укладено договір поруки, згідно умов якого з метою своєчасного здійснення розрахунків, передбачених угодою, поручитель приймає на себе в рамках і на умовах даного договору зобов`язання (поручається) перед кредитором здійснити оплату замість боржника у випадку несплати її останнім;

- відповідно до статуту ПП "Гарант", затвердженого загальними зборами власників ПП "Гарант" від 26.06.2018 протокол № 9, власниками підприємства є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

- згідно балансу ПП "Гарант" станом на 31.12.2019, вартість чистих активів товариства становила 1579700 грн 00 к.

Додатковим рішенням від 15.03.2021, ухваленим у справі № 909/735/20 стягнуто з ПП "Гарант" на користь ТОВ СГП "Агрос-Віста" 9579 грн 60 к. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20.07.2021 відкрито провадження у справі № 909/413/21 про банкрутство ПП "Гарант" на підставі заяви ТОВ СГП "Агрос-Віста".

У справі про банкрутство ПП "Гарант", крім вимог ТОВ СГП "Агрос-Віста", визнано кредиторські вимоги приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л. М. в сумі 24113 грн 33 к. та 4540 грн 00 к. судового збору.

Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 08.12.2021 у справі № 909/413/21, серед іншого, ПП "Гарант" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Як зазначає позивач, після передачі бухгалтерської та іншої документації від ПП "Гарант" до ліквідатора, стало відомо про існування договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладеного між ПП "Гарант" (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).

За цим договором продавець зобов`язується передати покупцеві (продати), а покупець прийняти у власність та зобов`язуються оплатити обумовлену грошову суму відповідно до умов цього договору - купує 37/100 частини (частки) об`єкта нерухомого майна, а саме: адміністративно-побутовий корпус, позначений в плані літерою "Б1" загальною площею 616,15 кв. м, які складаються з 24 приміщень, а саме: третій поверх: № 83 - коридор пл. 9.2 кв. м, № 84 - комора пл. 5.6 кв. м, № 85 - комора пл. 5.6 кв. м, № 86 - коридор пл. 5.8 кв. м, № 87 - виробничі приміщення пл. 29.0 кв. м, № 88 - виробничі приміщення пл. 24.3 кв. м, № 89 - виробничі приміщення пл. 15.8 кв. м, № 90 - коридор пл. 1.5 кв. м, № 91 - с/вузол пл. 1.4 кв. м, № 91а - комора пл. 0.5 кв. м, № 92 - комора пл. 14.9 кв. м, № 93 - виробничі приміщення пл. 18.0 кв. м, № 94 - виробничі приміщення пл. 55.3 кв. м, № 95 - коридор пл. 55.0 кв. м, № 96 - побутові приміщення пл. 113.4 кв. м, № 97 - душові пл. 18.4 кв. м, № 98 - с/вузол пл. 14.7 кв. м, № 99 - коридор пл. 1.3 кв. м, № 100 - побутові приміщення пл. 1.5 кв. м, № 101 - побутові приміщення пл. 15.9 кв. м, № 102 - побутові приміщення пл. 140.8 кв. м, № 103 - сходова клітка пл. 27.9 кв. м, № 1/2 75 - сходова клітка пл. 8.55 кв. м, № 1/2 82 - сходова клітка пл. 31.8 кв. м, загальною площею 616,15 кв. м, матеріали стін - цегла, яке розташоване в м. Івано-Франківську по вул. Максимовича, буд. 15, надалі предмет купівлі-продажу також іменується - "приміщення" або "нерухоме майно". Дані приміщення розташовані на земельній ділянці площею 5,8776 га, земельна ділянка не є предметом продажу (п. 1 договору).

У п. 2 договору сторони погодили, що відповідно до даних, викладених у довідці, виданій ПП "Гарант" від 01.09.2020 за № 20/09-01 балансова вартість нерухомого майна становить 909334 грн 00 к.

Відповідно до п. 4 та 5 договору за погодженням сторін продаж цей вчинено за 909334 грн 00 к. Продавець підтверджує факт повного розрахунку за продане нерухоме майно і відсутність щодо покупця претензій будь-якого фінансового характеру. Сторонам роз`яснено, що згода про ціну є суттєвою умовою даного договору і у випадку приховання сторонами справжньої ціни нерухомого майна нотаріус не несе відповідальності при виникненні негативних наслідків для будь-якої із сторін.

Укладенню договору купівлі-продажу передували укладення:

- договору №18/06-2018 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 18.06.2018, укладеного між ОСОБА_5 (сторона-1) та ПП "Гарант" (сторона-2). За умовами цього договору сторона-1 надала стороні-2 фінансову допомогу на поворотній основі в сумі, що не перевищує 1100000 грн 00 к., а сторона-2 зобов`язувалася повернути стороні-1 таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк;

- договору відступлення права вимоги № 20/09-01 від 01.09.2020, укладеного між ОСОБА_5 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор). За цим договором первісний кредитор безоплатно в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває в повному обсязі право грошової винагороди первісного кредитора за договором про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги №18/06-2018 від 18.06.2018 в сумі 1010935 грн 31 к.

Невиконання ПП "Гарант" умов договору №18/06-2018 про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 18.06.2018, в частині повернення грошових коштів, стало підставою для ОСОБА_5 звернутися до суду з позовом про їх стягнення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.08.2020 справу № 344/10013/20, провадження № 2/344/2920/20 передано до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, у зв`язку з порушенням територіальної підсудності.

Ухвалою від 18.09.2020 Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області відкрито провадження у справі № 344/10013/20 (провадження № 2/344/2920/20).

Ухвалою від 26.10.2020 Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області було закрито провадження у справі № 344/10013/20 (провадження № 2/344/2920/20). Ухвала мотивована тим, що відповідачем повністю погашено заборгованість за спірним договором шляхом передачі нерухомого майна, у зв`язку з чим позивач відмовився від позову.

На сьогоднішній день власником майна, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 08.06.2022 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупцем), згідно з п. 1 якого, продавець передав у власність - продав, а покупець прийняв у власність - купив групу нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , приміщення 82б-103а, загальною площею 585,2 кв.м.

Укладенню вказаного договору передував виділ в натурі частки об`єкта нерухомого майна, оскільки згідно договору від 09.09.2020 ОСОБА_2 було придбано 37/100 частини (частки) об`єкта нерухомого майна.

Пунктом 3 даного договору передбачено, що відповідно до Звіту про оцінку майна, проведену 06.06.2022 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ФАВОРИТЕКСПЕРТ-2021", вартість нежитлового приміщення, що відчужується становить 897296 гривень 00 копійок.

Пунктом 5.4. цього договору передбачено, що до укладення цього договору нежитлове приміщення іншим особам не відчужене.

Нежитлове приміщення під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває. Факт відсутності заборони відчуження зазначеного нежитлового приміщення підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, виданими 08.06.2022 року, приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчаком О. В. (п. 5.5. договору).

Щодо нежитлового приміщення відсутні судові спори (п. 5.7. договору).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2023 у іншій справі № 909/413/21(909/649/22), залишеною в подальшому без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.07.2023 та постановою Верховного Суду від 18.01.2024 ,позов ТОВ СГП "Агрос-Віста" до ПП "Гарант" та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладеного між ПП "Гарант" як продавцем, в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як покупцем, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Керничною М. В. задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладений між ПП "Гарант" як продавцем, в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як покупцем, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Керничною М. В.

Ухвалою господарського суду від 07.02.2023 у справі № 909/413/21(909/649/22), що набула законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу № 305 від 09.09.2020, укладений між ПП « Гарант» та ОСОБА_2 містить ознаки фраудаторного правочину, оскільки останній вчинений боржником ПП « Гарант» у підозрілий період, а також у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредиторами, за відсутності можливості погашення таких вимог, та за ціною, що є значно нижчою за ринкову.

При перегляді рішення господарського суду колегія суддів Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним.

Відповідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Норма ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Положення ст. 216 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню лише до сторін недійсного правочину (угоди). У разі ж встановлення обставин перебування проданого за недійсним правочином майна у третьої особи (яка не є стороною недійсного правочину) має бути застосований інший спосіб повернення майна.

У такому разі застосовуються способи захисту, передбачені, зокрема нормами ст.ст. 387, 388, 392 Цивільного кодексу України.

Правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду від 22.03.2018 у справі №914/22788/15.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає що, враховуючи викладене, правовідносини в частині витребування нерухомого майна, що склалися у даній справі , регулюються, у тому числі нормами ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України.

Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3).

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, шляхом подання віндикаційного позову майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину.

Водночас наявність у власника права на витребування майна залежить передусім від того, на якій підставі чи за її відсутності набувач заволодів спірним майном і, відповідно, чи є такий набувач добросовісним, а також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник передав це майно у володіння, адже коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є обмеженим.

Чинне законодавство України не пов`язує можливість або неможливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності або відсутності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу угод договором.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності або відсутності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу угод, за якими здійснювалося відчуження майна.

У постанові від 05.07.2022 у справі № 911/3448/20 Верховний Суд, з огляду на визнання відповідного правочину (у зв`язку з укладенням якого відбулось вибуття спірного майна з володіння власника) недійсним на підставі частини 1 статті 232 Цивільного кодексу України через зловмисну домовленість представників сторін під час його укладення, дійшов висновку про наявність підстав для витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, оскільки розпорядження майном товариства директором не у спосіб та не в межах його повноважень, передбачених законом та статутом, не є вираженням волі власника майна.

Слід вказати на те, що волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами. Висновок про вибуття майна з володіння власника внаслідок вчинення недійсного правочину саме поза його волею має ґрунтуватися на врахуванні підстав недійсності зазначеного правочину та належному з`ясуванні обставин, які свідчать про наявність відповідного дефекту волі при його укладенні, що не можна ототожнювати з дефектом мети фраудаторного договору.

Верховний Суд у постанові від 01.08.2019 у справі № 908/439/18 зазначив, що вибуття майна з володіння власника або особи, якій власник передав майно у володіння, не з їхньої волі може відбуватися, коли вчиняється правочин. Такими правочинами є правочини фізичних осіб, вчинені за межами їх дієздатності (статті 221 - 223, 226 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені без дозволу органів опіки і піклування (стаття 224 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені під впливом помилки (стаття 229 Цивільного кодексу України), обману (стаття 230 Цивільного кодексу України), насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (статті 232 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені від імені юридичної особи особою, що не мала повноважень діяти від імені юридичної особи, та не підтверджені діями юридичної особи про визнання такого правочину.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставами недійсності правочину можуть бути не лише перелічені підстави, а й інші обставини, які свідчать про недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Встановлення наведених обставин є підставою для недійсності відповідного фраудаторного правочину, зокрема, за позовом арбітражного керуючого або кредитора у межах справи про банкрутство.

Водночас відчужене у такий спосіб майно не можна за загальним правилом вважати таким, що вибуло з володіння боржника без його волі. Хоча воля боржника при укладенні фраудаторного правочину обумовлена наявністю у нього неправомірної та недобросовісної мети, проте вона усвідомлено спрямована на виведення майна з володіння боржника, перехід прав на таке майно до інших (пов`язаних) осіб задля приховання його від кредиторів, убезпечення від включення до ліквідаційної маси боржника тощо. У зазначеному випадку власник свідомо порушує засади (принципи) цивільного законодавства та зловживає своїм правом шляхом відчуження майна на шкоду кредиторам, і його воля спрямована саме на це.

Укладаючи фраудаторний правочин, боржник свідомо бажає настання правових наслідків у вигляді вибуття відповідного майна з його володіння. Набувач такого майна, який безпосередньо пов`язаний з боржником або з інших обставин не міг не знати про фраудаторний характер правочину, є недобросовісним набувачем.

У разі подальшого відчуження набувачем отриманого на виконання фраудаторного правочину майна на користь іншої особи, яка не є пов`язаною з боржником та водночас не обізнана про придбання майна в особи, що не мала права його відчужувати, такий добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника та його недобросовісного контрагента, пов`язаних із вчиненням правочину на шкоду кредиторам та виведенням майна тощо.

Визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача.

Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача.

Водночас недобросовісність наміру (мотиву) дій власника - боржника при укладенні визнаного судом недійсним правочину щодо відчуження майна (якщо воно відбулось за його бажанням) не може бути достатньою підставою для витребування майна у добросовісного набувача за останнім правочином в порядку статті 388 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21 (924/287/23).

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу майна від 09.09.2020 № 305, на підставі якого спірне майно вибуло із володіння ПП "Гарант" (продавець) на користь ОСОБА_2 (покупець) в судовому порядку визнано недійсним, як угоду, що містить ознаки фраудаторного правочину.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що сам лише факт недійсності першого в ланцюгу договорів правочину, за яким відчужено відповідне майно боржника, не свідчить про вибуття такого майна з володіння власника без його волі. Адже недійсність правочину як така (без урахування підстав недійсності) не виключає наявності волі власника майна на його відчуження. Однак метою такого відчуження при укладенні фраудаторного правочину є унеможливлення звернення стягнення на це майно та в окремих випадках збереження фактичного контролю над цим майном (у разі відчуження пов`язаній особі).

Натомість презюмування відсутності волі власника на відчуження майна за недійсним правочином, незалежно від підстав недійсності, матиме наслідком необґрунтоване розширення окресленого частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України кола випадків, за яких майно може бути витребувано від добросовісного набувача.

Як наслідок, добросовісний набувач перебуватиме в невигідному становищі порівняно з недобросовісним власником (який не дотримався вимог закону при укладенні правочину, спрямованого на відчуження майна). Отже, на такого набувача, попри його добросовісність, буде покладено індивідуальний і надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та необхідністю шукати способи компенсації своїх втрат (зокрема витрат на придбання майна, на його утримання, збереження, а також поліпшення відповідно до положень статті 390 Цивільного кодексу України). Водночас можливість застосування положень статті 330 Цивільного кодексу України буде значною мірою необґрунтовано обмежена.

Наведене не сприятиме забезпеченню принципу правової визначеності як невід`ємної складової верховенства права, а також може призвести до невиправданого та непропорційного втручання у мирне володіння майном добросовісної особи, що набула його за відплатним правочином. При цьому таке втручання буде здійснено на користь особи, що діяла недобросовісно, зловживаючи своїм правом (адже арбітражний керуючий та кредитори при зверненні з відповідним позовом передусім діють в інтересах боржника), що матиме наслідком порушення справедливого балансу інтересів.

Згідно із матеріалами справи, 08.06.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав у власність продав, а покупець прийняв у власність купив групу нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , приміщення 82б-103а надалі нежитлове приміщення, загальною площею 585,2 кв.м. (п. 1. договору).

Зі змісту даного договору вбачається, що нежитлове приміщення належить продавцю на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299723701 виданим 15.02.2022 року державним реєстратором Лисецької селищної ради Івано-Франківської області Дем`янек І. А. (п. 1.1. договору).

Відповідно до умов п. 2 договору від 08.06.2022 купівлю-продаж нежитлового приміщення сторони здійснили за 897 296 грн. 00 коп, які покупець повністю сплатив продавцеві до підписання цього договору.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У статті 41 Конституції України також закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вказаному праву кореспондує встановлений статтею 400 Цивільного кодексу України обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 330 Цивільного кодексу України передбачає можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване в нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц також зазначила, що суди, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

За змістом статті 388 Цивільного кодексу України недобросовісним є такий набувач, який знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати; добросовісність (недобросовісність) незаконного володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Застосування приписів статті 388 Цивільного кодексу України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство є можливим за таких умов:

1) наявність (доведеність) обставин, які вказують на неможливість (неефективність) застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 20 Закону про банкрутство (відсутність майна, коштів у кредитора, наявність інших обставин);

2) вибуття спірного майна з володіння боржника (банкрута у справі) поза його волею;

3) доведеність обставин, які дають підстави для застосування в межах справи про банкрутство (як наслідок, застосування приписів статті 20 Закону про банкрутство) приписів статті 388 Цивільного кодексу України;

4) наявність доведеного статусу власника спірного майна;

5) якщо такий спосіб захисту буде визнаний судом найбільш ефективним у конкретному випадку за наявності відповідних доказів у справі.

У постанові від 08.12.2022 у справі № 916/329/21(916/3073/21) Верховний Суд зауважив, зокрема, що продаж спірного майна за ціною, яка є значно нижчою за ринкову, та несплата в повному обсязі визначеної сторонами договору ціни ставить під сумнів добросовісність сторін відповідного договору.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 виснувала, зокрема, що саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Також, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваної ухвалі щодо наявності відкритого провадження у справі про банкрутство ПП "Гарант" могли бути встановлені ОСОБА_1 на підставі відкритих даних із відповідних державних реєстрів не відповідає актуальній судовій практиці та встановлює надмірний тягар прийняття на себе неправомірних і недобросовісних дій боржника, оскільки у цій справі жодних обтяжень чи судових справ щодо нерухомого майна станом на день укладення договору купівлі продажу 08.06.2022 року не було та ОСОБА_1 не є учасником провадження справі про банкрутство ПП "Гарант".

Щодо висновку господарського суду стосовно №039/11-2022 експертного будівельно-технічного дослідження суд зазначає, наступне.

Господарський суд в оскаржуваної ухвалі встановив, що під час розгляду справи позивач наголошував на тому, що нерухоме майно за оспорюваним правочином було відчужено за ціною, що є значно нижчою за ринкову. Так, вартість майна становить 897296 грн. 00 коп. (зазначена в договорі), ринкова 4128063 грн. 00 коп./4965552 грн. 00 коп. (зазначена у висновку експертного дослідження).

Суд першої інстанції задовольняючи позов про витребування майна в ухвалі дійшов висновку, що ОСОБА_1 , враховуючи наведені вище обставини, у тому числі вартість майна, яке він набув, згідно договору від 08.06.2022 (897296 грн. 00 коп.) та її співвідношення до ринкової вартості, згідно висновку експертного дослідження (4128063 грн. 00 коп./ 4965552 грн. 00 коп.), не був позбавлений вжити всіх можливих заходів, проявити обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження спірного майна та, відповідно з`ясувати, що договір (на підставі якого ОСОБА_2 вважав себе на дату відчуження мана власником такого майна, укладено з попереднім його власником ПП «Гарант» під час провадження у справі про його банкрутство, за наявності у такої особи зобов`язань перед кредиторами та на користь заінтересованої щодо боржника особи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 1 долучено Звіт про оцінку майна. проведену 06.06.2022 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Фаворитексперт- 2021» на який є посилання в п. 3 договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення між відповідачами від 08.06.2022. Згідно вказаного звіту, оцінка майна проведена з оглядом об`єкта оцінки та його технічного стану, оціночна (ринкова) вартість спірної групи нежитлових приміщень складає 897296 грн. 00 коп.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону України «України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»)

Згідно з пунктів один, шість статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав») є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна»), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, під час якого здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка, визначення бази оцінки та подання замовнику істотних умов для укладення договору на проведення оцінки.

У пункті 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Таким чином, з огляду на зазначене, ознайомлення з об`єктом оцінки полягає у дослідженні оцінювачем вихідних даних та іншої інформації, необхідної для здійснення оцінки, та у особистому огляді оцінювачем об`єкта оцінки.

Крім того, статтею 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, виходячи з наведених норм, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Господарський суд в оскаржуваної ухвалі фактично не надав оцінки змісту висновку № 039/11-2022 від 02.12.2022 експертного будівельно-технічного дослідження що був долучений позивачем до матеріалів справи і відповідно до якого вартість спірного нерухомого майна визначена в цінах та станом на 09.09.2020 року за порівняльним підходом могла складати 4128063 грн.,00 коп./4965552 грн,00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, у наданому позивачем висновку зазначено, що оскільки оцінка об`єкта є ретроспективною (на минулу дату), дослідження проводиться виключно за наданими матеріалами. Тобто, при здійсненні оцінки експертом не було здійснено особистого огляду об`єкта дослідження.

Окрім цього, такий висновок зроблений станом на 09.09.2020 та не відображає інформацію щодо вартості майна станом на дату укладення договору купівлі-продажу між відповідачами (08.06.2022), а отже не може братися до уваги судом як належний доказ . Таким, чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того факту, що ОСОБА_1 за договором від 08.06.2022 було придбано майно за ціною нижчою ніж його ринкова вартість.

Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів зазначає, що, в даному випадку, судом не доведена наявність обставин щодо недобросовісності відповідача 2 - ОСОБА_1 суд першої інстанції в оскаржуваної ухвалі дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 сплачених у повному обсязі нежитлових приміщень 82б-103а, загальною площею 585, 2 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 у користь Приватного підприємства "Гарант", оскільки такий не є учасником провадження у справі про банкрутство ПП "Гарант", висновок №039/11-2022 експертного будівельно-технічного дослідження не є належним, допустимим та достовірним доказом щодо підтвердження вартості витребуваного майна, оскільки зроблений станом на 09.09.2020 без фактичного огляду об`єкта та не відображає стан та вартість майна на дату укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.06.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 у справі №909/413/21(909/1074/22) в частині витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 б/н від 30.04.2024 задоволенню.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали першої інстанції, на підставі ст. 129 ГПК України судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції, належить покласти на Приватне підприємство "Гарант".

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 30.04.2024 (вх. №01-05/1258/24 від 01.04.2024) задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 у справі №909/413/21(909/1074/22) скасувати в частині витребування у ОСОБА_1 нежитлові приміщення 82б-103а, загальною площею 585, 2 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 у користь Приватного підприємства "Гарант". Прийняти нове рішення. У частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 відмовити.

3. Здійснити розподіл судових витрат.

Стягнути з Приватного підприємства "Гарант" (вул. Кармелюка, буд. 1, м. Тлумач, Івано-Франківська область, 78000; ідентифікаційний код 22181019) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 16 369,00 грн судового збору.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено та підписано 11.07.2024.

Головуючий суддя Панова І.Ю.,

Суддя Малех І.Б.

Гриців В.М.