ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 липня 2024 року Справа № 903/1091/23
Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участі секретаря судового засідання Назарова Н.В., розглянувши справу

за позовом: Приватного малого підприємства ЄВРО-В (43008, місто Луцьк, вулиця Запорізька, будинок 37, )

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 198 900 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 ;

від відповідача: не прибули;

Встановив: Позивач Приватне мале підприємство ЄВРО-В звернувся до суду з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та просить стягнути 198 900 грн. безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що існують факти щодо неодноразового списання (перерахування) безготівкових коштів з його розрахункового рахунку та їх отримання (зарахування на рахунок) відповідача без достатніх на те правових підстав, відтак звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 23.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

17.11.2023 від Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 через відділ документального забезпечення та контролю суду надійшов відзив на позовну заяву за вх.№01-75/7042/23 від 17.11.2023, у якому відповідач просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

22.11.2023 року від позивача, через відділ документального забезпечення та контролю суду надійшла відповідь на відзив за вх.№ 01-74/1772/23 від 22.11.2023 у якому просить суд витребувати у відповідача оригінали письмових доказів, здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 05.12.2023 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Замінено судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням, постановлено розгляд справи здійснювати зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 03.01.2024, витребувано у Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) оригінали письмових доказів, а саме: видаткові накладні (в яких постачальником вказано ФОП ОСОБА_1 , отримувачем вказано Приватне мале підприємство ЄВРО-В) №64 від 15.12.2022 на суму 48 500 грн.; №61 від 11.11.2022 на суму 46 200 грн.; №59 від 27.10.2022 на суму 20 000 грн.; №60 від 08.07.2022 на суму 44 900 грн.; №62 від 30.07.2022 на суму 39 300 грн.

Ухвалою суду від 03.01.2024 відкладено підготовче засідання на 31.01.2024.

Ухвалою суду від 31.01.2024 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 05.03.2024, відкладено підготовче засідання на 26.02.2024, явку в судове засідання директора Приватного малого підприємства "ЄВРО-В" Ніценка Олега Юрійовича визнано обов`язковою, запропоновано позивачу подати суду оригінали документів Приватного малого підприємства "ЄВРО-В" із відображеними вільними та умовно-вільними зразками підписів директора ОСОБА_3 не менше ніж на 15-ти аркушах кожного з видів (максимально наближених до дати виконання досліджуваних документів).

Ухвалою суду від 26.02.2024 постановлено клопотання Приватного малого підприємства ЄВРО-В про призначення у справі судової почеркознавчої та технічної експертизи задоволити. Призначити у справі судову почеркознавчу експертизу, на розгляд якої поставити питання: Чи належать громадянину ОСОБА_3 , директору ПМП ЄВРО-В, підписи, проставлені в графі Отримав видаткових накладних (в яких постачальником вказано ФОП ОСОБА_1 , отримувачем вказано Приватне мале підприємство ЄВРО-В) №64 від 15.12.2022 на суму 48 500 грн.; №61 від 11.11.2022 на суму 46 200 грн.; №59 від 27.10.2022 на суму 20 000 грн.; №60 від 08.07.2022 на суму 44 900 грн.; №62 від 30.07.2022 на суму 39 300 грн. Призначити у справі технічну експертизу документа на розгляд якої поставити питання: Чи був нанесений відтиск печатки на видаткових накладних (в яких постачальником вказано ФОП ОСОБА_1 , отримувачем вказано Приватне мале підприємство ЄВРО-В) №64 від 15.12.2022 на суму 48 500 грн.; №61 від 11.11.2022 на суму 46 200 грн.; №59 від 27.10.2022 на суму 20 000 грн.; №60 від 08.07.2022 на суму 44 900 грн.; №62 від 30.07.2022 на суму 39 300 грн. печаткою ПМП ЄВРО-В. Проведення експертиз доручити Волинському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Червоного Хреста, будинок 16). Зупинити провадження у справі на час проведення експертиз відповідно до ст.ст. 228, 229 Господарського процесуального кодексу України.

13 травня 2024 року на адресу суду від Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз за вх. №01-75/3358/24 надійшов супровідний лист від 01.05.2024 №3743/15/вих.-24/ЛЕП з висновком експерта №1080 від 01.05.2024, актом здачі-приймання висновку експерта, матеріалами справи №903/1091/23 та конверт на 41 аркуші з об`єктами дослідження.

Ухвалою суду від 16.05.2024 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27.05.2024.

17 травня 2024 року на адресу суду від Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз за вх. №01-75/3474/24 надійшов супровідний лист від 22.04.2024 №3387/15/вих.-24/ЛЕП з висновком експерта №1079 від 19.04.2024 з актом здачі-приймання висновку експерта.

24.05.2024 від відповідача, через відділ документального забезпечення та контролю суду надійшло клопотання за вх.№ 01-75/3639/24 від 24.05.2024 про допит як свідка директора ПМП ЄВРО-В ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 27.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.06.2024.

Ухвалою суду від 17.06.2024 судове засідання відкладено на 15.07.2024.

Відповідач, всупереч створеним судом відповідних умов та наданих строків, своїм правом на участь в судовому розгляді не скористався, причин неявки свого представника в судове засідання суд не повідомив, хоча про день на час розгляду справи в суді повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника позивача та представника відповідача 1 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Присутній в судовому засіданні представник позивача з посиланнями на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив, додаткових письмових поясненнях, а також на докази, долучені до справи, пред`явлені до відповідача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити, а також врахувати висновки експерта Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Щодо клопотання про допит як свідка директора ПМП ЄВРО-В ОСОБА_3 заперечив

Протокольною ухвалою господарського суду від 15.07.2024 клопотання відповідача про допит як свідка директора ПМП ЄВРО-В ОСОБА_3 було відхилено, як безпідставне та таке, що не відповідає положенням ГПК України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

В період з 30.06.2022 по 14.12.2022 ПМП «ЄВРО-В» з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» здійснив перерахування на рахунок № НОМЕР_3 в установі АТ «Кредобанк», відкритий на ім`я Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_1 ) безготівкові грошові кошти, а саме:

- 30.06.2022 згідно платіжного документа (п/д) № 3683 на суму 39 300, 00 грн., із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 7 від 29.06.2022, без ПДВ;

- 08.07.2022 згідно платіжного документа (п/д) № 3689 на суму 44 900, 00 грн., із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 11 від 07.07.2022, без ПДВ;

- 27.10.2022 згідно платіжного документа (п/д) № 3781 на суму 20 000, 00 грн., із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 62 від 26.10.2022, без ПДВ;

- 11.11.2022 згідно платіжного документа (п/д) № 3795 на суму 46 200, 00 грн., із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 64 від 09.11.2022, без ПДВ;

- 14.12.2022 згідно платіжного документа (п/д) № 3819 на суму 48 500, 00 грн., із зазначенням редакції платежу: за товар згідно рах. № 77 від 14.12.2022, без ПДВ, а всього на загальну суму 198 900 грн.

Як стверджує позивач, грошові кошти в сумі 198 900 грн. були ним перераховані помилково, оскільки жодних договірних чи зобов`язальних правовідносин між сторонами не існувало

04.07.2023 на адресу відповідача було скеровано лист за вих. №65 з проханням надати первинні документи (належним чином завірені копії), в тому числі: господарські договори, рахунки, видаткові накладні, податкові накладні, акти прийому-передачі та (або) довіреності на отримання ТМЦ по господарським операціям, оплату по яким проведено ПМП «ЄВРО-В» в користь ФОП ОСОБА_1 згідно банківських виписок, копії яких надано останній.

На вказаному листі від 04.07.2023 за вих. №65 стоїть відмітка та підпис ОСОБА_4 , що останній надав документи на відпуск ТМЦ від ОСОБА_1 на суму 198 900 грн.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача перерахованих коштів в сумі 198 900 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

В свою чергу відповідач стверджує, що грошові кошти позивачем сплачено на підставі виставлених рахунків, товар відповідачем отримано, підстави для повернення коштів у відповідача відсутні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, суд зауважує, що застосування ст. 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених ст. 11 ЦК України. До відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

У постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №910/1531/18 викладено позицію, згідно з якою аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Отже, при застосуванні наведеної норми закону підлягають встановленню такі факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Суд встановив, що відповідачем складено та надано позивачу рахунки для оплати на поставку товарно-матеріальних цінностей, а саме:

- №7 від 29.06.2022 по видатковій накладні №62 від 30.07.2022 на суму 39 300,00 грн.;

- №11 від 08.07.2022 по видатковій накладні №60 від 08.07.2022 на суму 44 900,00 грн.;

- №62 від 26.10.2022 по видатковій накладні №59 від 27.10.2022 на суму 20 000,00 грн.

- №64 від 09.11.2022 по видатковій накладні №61 від 11.11.2022 на суму 46 200,00 грн.

- №77 від 14.12.2022 по видатковій накладні №64 від 15.12.2022 на суму 48 500,00 грн.

Відповідно до платіжних доручень, позивачем оплачено вказані рахунки, а саме платіжними дорученнями:

- №3683 від 30.06.2022 на суму 39 300, 00 грн., призначення платежу за товар зг.рах. №7 від 29.06.2022, без ПДВ;

- №3689 від 08.07.2022 на суму 44 900, 00 грн., призначення платежу за товар зг.рах. №11 від 07.07.2022, без ПДВ;

- №3781 від 27.10.2022 на суму 20 000,00 грн. призначення платежу за товар зг.рах. №62 від 26.10.2022, без ПДВ;

- №3795 від 11.11.2022 на суму 46 200,00 грн. призначення платежу за товар зг.рах. №64 від 09.11.2022, без ПДВ;

- №3819 від 14.12.2022 на суму 48 500,00 грн. призначення платежу за товар зг.рах. №77 від 14.12.2022, без ПДВ.

Слід зазначити, що графа призначення платежу заповнюється саме позивачем.

Як слідує з вищенаведених видаткових накладних та платіжних доручень підставою для їх оформлення вказано саме рахунки на оплату.

В обґрунтування своєї позиції позивач стверджує, що на видаткових накладних стоїть підпис невідомої особи, а не директора підприємства.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з частинами першою, другою статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з визначенням наведеним у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, відповідно до наведеної норми первинний документ містить дві обов`язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення.

В подальшому до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" було внесено зміни та викладено їх у наступній редакції: підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції .

Відповідно до пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2020 у справі № 820/5816/16 (касаційне провадження № К/9901/39574/18), від 20.02.2020 у справі № 802/1255/17-а (адміністративне провадження № К/9901/21661/18), від 20.03.2020 у справі № 520/399/19 (адміністративне провадження № К/9901/19485/19).

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Аналогічну позицію сформував Верховний Суд, що, зокрема, відображено у постановах від 31.07.2018 у справі № 808/2549/17 (адміністративне провадження № К/9901/49439/18), від 28.03.2023 у справі № 804/2847/16 (касаційне провадження № К/9901/28146/18), від 27.10.2023 у справі № 420/7056/19 (касаційне провадження № К/9901/48648/21).

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні");

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88:

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. (абз.2 п. 2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення;

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції;

- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. (абз.1 п. 2.5);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників. (п. 2.15).

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Разом з тим, відповідно до вимог вищевказаного абз.9 ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" у видатковій накладній містяться обов`язкові реквізити, як дата складання; назва підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цією накладною; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі "постачальника" та "отримав", та засвідчення цих даних відтиском печаток сторін.

В даному випадку видаткові накладні, містять усі вищезазначені обов`язкові реквізити.

При цьому, судом враховано, що представник позивача в судових засіданнях та в додаткових письмових поясненнях зазначив, що печатка підприємства з володіння підприємства не вибувала, а нею могла скористатися інша особа, в т.ч. бухгалтер підприємства, яка також мала доступ до електронного ключа керівника підприємства позивача.

У постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними (ВС в постанові №916/922/19 від 29.01.2020).

Слід зазначити, що серед обов`язкових реквізитів первинних документів печатка підприємства не вказана. Отже, згідно з чинним законодавством печатка на видатковій накладній, акті приймання-передачі й товарно-транспортній накладній не обов`язкова. Проте, якщо на цих документах є відбиток печатки підприємства-покупця (вантажоодержувача), вони є доказом виконання зобов`язання, оскільки керівник підприємства-покупця або особа, відповідальна за зберігання й користування печаткою, мали знати, на який документ ставиться печатка. Або надати докази, що будь-яка особа підприємства-покупця була притягнута до відповідальності за незаконне користування печаткою чи докази втрати печатки.

Відтиск печатки підприємства є підтвердженням участі саме такого підприємства, як юридичної особи, у відповідному правочині, отже надані відповідачем видаткові накладні є належними та допустимими доказами, дефектність яких позивачем не доведена.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

При цьому, згідно зі ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 1, 2 статті 639 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 640 та частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами частини 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Судом досліджено, що поставка товару та його оплата здійснювалася сторонами в період з 08.07.2022 по 15.12.2022 в такому порядку:

- видаткова накладна №62 від 30.07.2022 на суму 39 300,00 грн. оплачена 30.06.2022 платіжне доручення №3683;

- видаткова накладна №60 від 08.07.2022 на суму 44 900,00 грн. оплачена 08.07.2022 платіжне доручення №3689;

- видаткова накладна №59 від 27.10.2022 на суму 20 000,00 грн. оплачена 27.10.2022 платіжне доручення №3781;

- видаткова накладна №61 від 11.11.2022 на суму 46 200,00 грн. оплачена 11.11.2022 платіжне доручення №3795;

- видаткова накладна №64 від 15.12.2022 на суму 48 500,00 грн. оплачена 14.12.2022 платіжне доручення №3819.

При цьому, оплату здійснену позивачем платіжними дорученнями суд розцінює як оплату саме за поставлений відповідачем товар за видатковими накладними та виставленими рахунками.

Здійснення позивачем оплати у дати та у розмірі, що співпадають із датами і вартістю поставок відповідачем на замовлення позивача товару свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні права та обов`язки на підставі договору купівлі-продажу.

Щодо посилань позивача на те, що підписи на видаткових накладних не належать директору Євро-В, а печаткою могла скористатись інша особа, на свої вимоги про повернення грошових коштів, як на доказ в підтвердження відсутності господарських правовідносин судом враховано таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинні документи є лише підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, які фіксують факти здійснення господарських операцій, тобто факт здійснення операції передачі певного товару від постачальника до покупця. Але для надання видатковій накладній юридичної сили й доказовості вона повинна містити обов`язкові реквізити, передбачені законодавством. Таким чином, видаткова накладна є первинним документом бухгалтерського обліку.

Крім того, бухгалтерські документи які підтверджують факт виникнення у сторін господарських правовідносин на підставі договору купівлі-продажу додатково підписані електронним підписом керівника підприємства, який несе за це відповідальність відповідно до чинного законодавства.

А приписами ст.12 Закону "Про електронні довірчі послуги", встановлено, що користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані, в тому числі, забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено укладання між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, на виконання якого відповідач виставляв рахунки, а позивач оплатив їх.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд зазначає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Суд встановив, що позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, матеріалами справи підтверджено, що позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме півроку, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 6 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є за товар згідно рахунків відповідача. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо створення спільного бізнесу, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо безпідставності посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Щодо висновків експерта Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (Заява №61679/00) від 01.06.2006 зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Згідно з ч. 1, 4, 5 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Ухвалою суду від 26.02.2024 призначено у справі судову почеркознавчу та технічну експертизу, на розгляд якої поставлено питання:

- Чи належать громадянину ОСОБА_3 , директору ПМП ЄВРО-В, підписи, проставлені в графі Отримав видаткових накладних (в яких постачальником вказано ФОП ОСОБА_1 , отримувачем вказано Приватне мале підприємство ЄВРО-В) №64 від 15.12.2022 на суму 48 500 грн.; №61 від 11.11.2022 на суму 46 200 грн.; №59 від 27.10.2022 на суму 20 000 грн.; №60 від 08.07.2022 на суму 44 900 грн.; №62 від 30.07.2022 на суму 39 300 грн.

- Чи був нанесений відтиск печатки на видаткових накладних (в яких постачальником вказано ФОП ОСОБА_1 , отримувачем вказано Приватне мале підприємство ЄВРО-В) №64 від 15.12.2022 на суму 48 500 грн.; №61 від 11.11.2022 на суму 46 200 грн.; №59 від 27.10.2022 на суму 20 000 грн.; №60 від 08.07.2022 на суму 44 900 грн.; №62 від 30.07.2022 на суму 39 300 грн. печаткою ПМП ЄВРО-В. Проведення експертиз доручити Волинському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Червоного Хреста, будинок 16).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 19.04.2024 року № 1079 встановлено таке: «підпис в графах «Отримав (ла)» на видаткових накладних №64 від 15.12.2022; №61 від 11.11.2022; №59 від 27.10.2022; №60 від 08.07.2022; №62 від 30.07.2022 - виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою».

Згідно висновку експерта висновку експерта від 01.05.2024 року №1080 за результатами проведення технічної експертизи встановлено, що відтиски печатки "*Україна* Волинська область місто Луцьк *Приватне мале підприємство* 31102036 "Євро-В" на видаткових накладних (в яких постачальником вказано ФОП ОСОБА_1 , отримувачем вказано Приватне мале підприємство «ЄВРО-В») №64 від 15.12.2022 на суму 48 500 грн.; №61 від 11.11.2022 на суму 46 200 грн.; №59 від 27.10.2022 на суму 20 000 грн.; №60 від 08.07.2022 на суму 44 900 грн.; №62 від 30.07.2022 на суму 39 300 грн., нанесені не печаткою ПМП ЄВРО-В.

Із пояснень директора ПМП ЄВРО-В Ніценка О.Ю. у справі 903/1091/23 слідує, що у бухгалтера ПМП ЄВРО-В був вільний доступ як до його електронних ключів для проведення платежів, так і до печатки підприємства, якими могла скористатися бухгалтер підприємства чи інша особа.

Відтак, виходячи із особистих пояснень ОСОБА_3 слідує, що бухгалтер підприємства мав доступ до електронних ключів директора для проведення платежів, так і до печатки підприємства.

Отже, за доводами позивача, можна дійти висновку, що саме бухгалтер ПМП ЄВРО-В мав можливість проставляти печатки та підписи на спірних видаткових накладних.

Водночас, судом встановлено, що бухгалтерські документи підписані електронним підписом керівника підприємства, який несе за це відповідальність відповідно до чинного законодавства.

Приписами ст.12 Закону "Про електронні довірчі послуги", встановлено, що користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані, в тому числі, забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа.

Позивач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, накладних тобто, позивач мусив знати, яким чином використовується вказана печатка та на який документ вона ставиться.

Також в матеріалах справи відсутній вирок суду в кримінальному провадженні, яким підтверджується факт фальсифікації печатки підприємства на спірних видаткових накладних. В матеріалах справи не міститься доказів притягнення до відповідальності винної особи за незаконне використання печатки підприємства.

Суд приймає до уваги заперечення відповідача в частині того, що в якості порівняльного матеріалу експертам було надано експериментальні зразки відтиску печатки ПМП «ЄВРО-В» проставлені позивачем у 2024 році, що підтверджується додатками до висновку експерта від 01.05.2024 року №1080.

Як вбачається із матеріалів справи, на усіх видаткових накладних, які були об`єктом дослідження експертів, печатка ПМП «ЄВРО-В» проставлялась на видаткових накладних з липня по грудень 2022 року.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Будь-який суб`єкт господарювання має право (може) виготовляти (змінювати) власну печатку для використання у своїй господарській діяльності - будь-коли та необмежену кількість разів.

З врахуванням викладеного, висновок експерта від 01.05.2024 року №1080 не може вважатись належним та достовірним доказом по справі.

Враховуючи приписи ст. 99, 101, 104 ГПК України, здійснивши оцінку висновків експерта, у сукупності із іншими доказами у справі №903/1091/23 за правилами, встановленими ст. 86 ГПК України, судом не приймаються висновки експерта у якості належного та допустимого доказу у справі згідно ст. 76, 77 ГПК України.

Крім того, слід зауважити, що висновок судового експерта для господарського суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється господарським судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу (ст.104 ГПК України).

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За вказаних обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 198 900 грн. слід відмовити, оскільки підстави для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, у зв`язку із прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, сплата судового збору покладається на позивача, за результатами розгляду позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 145, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення

складено 17.07.2024.

Суддя В. М. Дем`як