ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2024 р. Справа№ 910/20203/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 (повний текст складено 11.03.2024)

у справі № 910/20203/23 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування"

до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення 18 260,83 грн,

встановив таке:

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

27.12.2023 Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" (далі - ТДВ «СК «Віді-Страхування», Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою, у якій просило стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (далі - ПАТ НАСК «Оранта») 18 260,83 грн.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що до нього перейшло право на отримання від відповідача відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд встановив, що позивач при зверненні до суду з цим позовом пропустив присічний річний строк щодо стягнення майнової шкоди, а тому правові підстави для стягнення з відповідача страхового відшкодування відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. У поданій апеляційній скарзі заявник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі №910/20203/23 повністю та прийняти нове, яким стягнути з ПАТ НАСК "Оранта" на користь ТДВ "СК "ВіДі-Страхування" страхове відшкодування у розмірі 18 260,83 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2 684,00 грн, а також стягнути з відповідача на користь позивача 3 220,80 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним. На думку апелянта, суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору; висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому рішення є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Скаржник зазначає про неправильне застосуванням норм матеріального права, а саме: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (застосування підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не застосування ст. 256, 257 ЦК України).

На думку апелянта, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст. 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст. 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Додатково апелянт зауважує, що суд у оскаржуваному рішенні на 3-ій сторінці передостанньому абзаці зазначає дату ДТП 09.09.2020 як початок відрахування строку на право звернення Позивача до суду з позовною заявою, проте даний висновок не відповідає, встановленим обставинам справи. Дата ДТП - 29.12.2021, що підтверджується матеріалами справи, тобто подавши позовну заяву 26.12.2023, ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» звернулось до суду в межах строку позовної давності.

Скаржник вважає, що звертаючись із заявою про страхове відшкодування до відповідача, був добросовісним у своїх діях та пропустив річний строк з причин, що не залежать від ТДВ «СК «ВіДі-Страхування».

Крім того, на думку апелянта, неправильне застосуванням норм матеріального права судом полягає у неправильному тлумаченні закону або застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (не взято до уваги ст. 3 Закону №1961 IV).

Також апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими: основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону №1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17; аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (ст. 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (ст. 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Позиції учасників справи.

ПАТ «НАСК «Оранта» надало відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Скаржник надав відповідь на відзив, у якій проти доводів відзиву на апеляційну скаргу заперечує та наводить власні доводи на їх спростування.

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначив, що ні потерпілий, ні позивач у справі не подали заяву про страхове відшкодування в річний строк (як це передбачено законом), у зв`язку з чим відповідач не може прийняти рішення про виплату страхового відшкодування, оскільки керується ст. 37 Закону України №1961-IV, яка передбачає перелік підстав для відмови в виплаті страхового відшкодування.

ПАТ «НАСК «Оранта» подало додаткові пояснення, у яких просить суд звернути увагу на висновки Верховного Суду у постанові від 15.05.2024 у справі №161/8285/22 щодо добросовісності дій особи, що має право на страхове відшкодування, та застосування наслідків ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2024 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/20203/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ТДВ "СК "ВіДі-Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 до надходження матеріалів справи №910/20203/23.

08.04.2024 матеріали справи №910/20203/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі №910/20203/23. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

09.09.2020 ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» та Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» уклали Генеральний Договір добровільного страхування наземного транспорту №VZ 0011 (далі - договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Peugeot 308 Active», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований ТЗ).

29.12.2021 у м. Київ, вул. Стеценка, 6, сталася ДТП за участю застрахованого ТЗ (власник АТ «ПУМБ») під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу Кіа Forte, реєстраційний номер НОМЕР_2 (власник ОСОБА_2 ), під керуванням водія ОСОБА_3 .

За фактом дорожньо-транспортної пригоди відносно ОСОБА_3 , внаслідок порушення ним вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, було складено Протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ 291295, який разом із адміністративним матеріалом направлений до Подільського районного суду м. Києва для подальшого прийняття рішення.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 04.02.2022 у справі №758/1344/22 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (порушення водіями правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів).

30.12.2021 страхувальник в особі ОСОБА_4 звернувся до ТДВ «СК «Віді-Страхування» із заявою про настання страхового випадку за договором страхування №VZ 0011.37 від 01.09.2021.

19.07.2023 АТ «ПУМБ» в особі Педос Г.С. звернулось до ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» із заявою №15/04/9/1/0882-23 (далі - заява) про виплату страхового відшкодування, у якій просило виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору добровільного страхування наземного транспорту №VZ 0011 від 09.09.2020 у зв`язку зі страховим випадком, що стався 29.12.2021 з транспортним засобом «Peugeot 308 Active», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ТОВ «ВіДі-Авеню» виставило АТ «ПУМБ» рахунок №ВТпС-0009813 від 17.07.2023 на суму 19 601,88 грн.

Згідно зі звітом про оцінку КТЗ 02-21/07 від 21.07.2023 (вих. №15/04/9.01/2395.23 від 24.07.2023), наданим ФОП Кулішем О.В. на замовлення СК «ВіДі-Страхування», вартість відновлювального ремонту об`єкта оцінки (транспортного засобу «Peugeot 308 Active», реєстраційний номер НОМЕР_1 ) становить 20 016,00 грн.

Згідно з ремонтною калькуляцією №5651 від 21.07.2023 вартість ремонту складає 20 016,46 грн (з ПДВ).

Страховий акт №16241 від 20.07.23 свідчить, що на підставі рахунка №ТпС-0009813 від 17.07.2023, враховуючи заяву про виплату страхового відшкодування 15/04/9/1/0882-23, ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» платіжною інструкцією №5539 від 21.07.2023 здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 18 260,83 грн за договором страхування №VZ 0011.37 від 01.09.2021.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AT957307 (далі - поліс).

ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» звернулось до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодування (вих. №15/04/8.2/0615-23 від 27.07.2023), у якій просило здійснити виплату йому страхового відшкодування у розмірі 18 260,83 грн.

Листом (вих. №5995 від 14.08.2023) ПАТ «НАСК «Оранта» у відповідь на лист вих. №15/04/8.2/0615-23 від 27.07.2023 повідомило ТДВ «СК «ВіДі-Страхування», що не має правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений ТЗ. Як на підставу відмови ПАТ «НАСК «Оранта» зазначило ст. 37.1 та 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та неподання ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП.

У зв`язку з відмовою ПАТ «НАСК «Оранта» здійснити виплату страхового відшкодування, ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» звернулось з позовом, що розглядається.

У відзиві на позовну заяву ПАТ «НАСК «Оранта», посилаючись на ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» проти заявлених до нього вимог заперечило, просило відмовити у їх задоволенні.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

За визначенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі також - Закон) об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до п. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №910/7449/17 виснувала таке.

6.1. Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

6.2. У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

6.3. При цьому, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

6.4. Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

6.5. За змістом ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

6.6. Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

6.7. Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів ст. 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

6.8. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

6.9. А тому в силу приписів ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

6.10. При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

6.11. З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в т.ч. у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що саме заява на виплату страхового відшкодування із відповідним переліком документів згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є підставою для її виплати страховиком.

Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є в т.ч. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 виснувала таке.

120. Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 названого Закону), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону).

121. А тому право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18)).

122. В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19).

123. Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

124. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (ч. 1 ст. 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

125. Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

126. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена ст. 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

127. Підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

128. Разом з тим, ані Закон, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

129. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (ст. 236-264, 267 ЦК України).

130. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

131. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст. 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

132. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст. 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

133. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (ст. 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (ст. 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

134. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону).

135. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

136. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у т.ч. у судовому порядку.

Суд встановив, що ДТП, про відшкодування збитків, завданих у якій ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» звернулось до ПАТ «НАСК «Оранта» з листом від 27.07.2023, сталась 29.12.2021.

Тобто ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» пропустило встановлений підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» стверджує, що не могла звернутись до ПАТ «НАСК «Оранта» раніше, ніж 27.07.2023, оскільки страхувальник надав йому (ТДВ «СК «ВіДі-Страхування») рахунок №ВТпС-0009813 на суму 19 601,88 грн лише від 17.07.2023.

Колегія суддів також зауважує скаржнику, що Генеральний Договір добровільного страхування наземного транспорту №VZ 0011 від 09.09.2020, укладений між ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» та АТ «ПУМБ», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Peugeot 308 Active», реєстраційний номер НОМЕР_1 , почав діяти з 10.09.2020 та діяв до 24:00 год 09.09.2021.

Докази того, що договір №VZ 0011 від 09.09.2020 продовжив свою дію після 24:00 год 09.09.2021 ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» у матеріали справи не надало.

ДТП за участю застрахованого ТЗ сталась 29.12.2021, тобто після закінчення строку дії договору №VZ 0011 від 09.09.2020.

У заяві від 30.12.2021 про настання страхового випадку страхувальник просив здійснити відшкодування за іншим договором - №VZ 0011.37 від 01.09.2021.

Договір №VZ 0011.37 від 01.09.2021 у матеріали справи не надано.

19.07.2023 АТ «ПУМБ» в особі Педос Г.С. звернулось до ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» із заявою №15/04/9/1/0882-23 про виплату страхового відшкодування, у якій просило виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору добровільного страхування наземного транспорту №VZ 0011 від 09.09.2020 у зв`язку зі страховим випадком, що стався 29.12.2021 з транспортним засобом «Peugeot 308 Active», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Страхове відшкодування на суму 18 260,83 грн ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» здійснило саме за договором №VZ 0011 від 09.09.2020 (платіжна інструкція №5539 від 21.07.2023, призначення платежу: страх. відшк. Зг. СТ-16241 від 20.07.2023 та заяви ППУМБ АТ.за ремонт ТЗ д/нКА5651ВВ рах. ВТПС-0009813 від 17.07.2023 в т.ч. ПДВ).

У заяві про страхове відшкодування, направленій ПАТ «НАСК «Оранта», ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» посилається на виплату ним спірного страхового відшкодування страхувальнику саме на підставі договору №VZ 0011 від 09.09.2020, який надало як додаток до цієї заяви.

Колегія суддів вважає, що ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» було обізнане про завдання шкоди застрахованому ТЗ починаючи з 29.12.2021 (повідомлення ОСОБА_4 телефоном про страхову подію), про що 30.12.2021 АТ «ПУМБ» в особі ОСОБА_4 також подало відповідну заяву.

Наведене спростовує доводи ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» про неможливість звернення до ПАТ «НАСК «Оранта» раніше ніж 27.07.2023.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі № 910/20203/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 у справі № 910/20203/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/20203/23 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова