ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

(додаткове)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м. ХарківСправа № 922/967/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Трофименко С.В.

розглянувши заяву (вхідний № 16695 від 27 червня 2024 року) Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу по справі

за позовом Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ", м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛТАВСЬКИЙ МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД ДЕНАСМАШ", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування", м. Харків треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - 1. Акціонерне товариство "КОМІНБАНК", м. Київ, 2. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тюріну Валерію Броніславівна, м. Київ
про визнання правочинів недійсними
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

третьої особи - не з`явився

відповідача - не з`явився

третіх осіб - 1. не з`явився, 2. не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство "ЕЛПРОФІТ", м. Харків звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування", м. Харків, в якій просить суд визнати недійсним договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №10/24 від 12 лютого 2024 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" () та Акціонерним товариством "КОМІНБАНК" () та визнати недійсним Іпотечний договір від 12 лютого 2024 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (Іпотекодавцем) та Акціонерним товариством "КОМІНБАНК" (Іпотекодержателем) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тюріною Валерією Броніславівною за реєстровим №178. Просить покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору. Просить суд залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "КОМІНБАНК" та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тюріну Валерію Броніславівну.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24 червня 2024 року позов задоволено повністю; визнано недійсним договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №10/24 від 12 лютого 2024 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ЗАВОД ПІДЙОМНО-ТРАНСПОРТНОГО УСТАТКУВАННЯ" () та Акціонерним товариством "КОМІНБАНК" (); визнано недійсним Іпотечний договір від 12 лютого 2024 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ЗАВОД ПІДЙОМНО-ТРАНСПОРТНОГО УСТАТКУВАННЯ" (Іпотекодавцем) та Акціонерним товариством "КОМІНБАНК" (Іпотекодержателем) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тюріною В.Б. за реєстровим №178 та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ЗАВОД ПІДЙОМНО-ТРАНСПОРТНОГО УСТАТКУВАННЯ" на користь Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" 4844,80 грн судового збору.

27 червня 2024 року через систему "Електронний суд", Приватним підприємством "ЕЛПРОФІТ" подано заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 150000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 червня 2024 року заяву (вхідний № 16695 від 27 червня 2024 року) Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу призначено в судовому засіданні на 08 липня 2024 року о 16 годин.

08 липня 2024 року електронною поштою, Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тюріною Валерією Броніславівною подано заяву (вхідний № 17340) про розгляд заяви Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу без її участі, яку суд задовольняє та долучає до матеріалів справи.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у заяві про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу просить розглядати заяву без участі представника Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ".

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛТАВСЬКИЙ МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД ДЕНАСМАШ" у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства "КОМІНБАНК" у судове засідання не з`явився.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тюріну Валерію Броніславівна у судове засідання не з`явилася, у наданій заяві просить суд розглядати заяву Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу без її участі.

Розглянувши матеріали справи та заяви Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 2 статті 126 Кодексу, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Кодексу). У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи 20 липня 2024 року між Приватним підприємством "ЕЛПРОФІТ" (клієнтом, замовником) та адвокатом Костиря Геннадієм Анатолійовичем (адвокатом, виконавцем) укладено договір про надання правничої допомоги адвокатом № 20/07-23.

Згідно пункту 1.1 договору про надання правничої допомоги адвокатом №20/07-23 від 20 липня 2024 року, виконавець зобов`язується у встановленому цим договором порядку, на платній основі, провести комплекс робіт (послуг) по захисту майнових інтересів замовника, у спосіб: стягнення на користь замовника заборгованостi перед ним: ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" код СДРПОУ t9364229 (надалi iменується - боржником) за договором купiвлi-продажу № 9 вiд 30 сiчня 2020 року згiдно з наданими документами. Сума основного боргу боржника перед замовником становить 4 983 194100 грн. (Чотири мiльйони дев`ятсот вiсiмдесят три тисячi сто дев`яносто чотири грн. 00 коп.) З метою ефективного захисту інтересів замовника, виконавець має право збiльшити розмiр заборгованостi на суму iнфляцiйних втрат, вiдсоткiв, неустойки та iнших нарахувань пов`язаних iз неналежним виконанням боржником cвoїx грошових зобов`язань.

Так, пунктом 3.1. договору встановлено, що вартість робіт за цим договором складаються з основної та додаткової винагороди.

Відповідно до підпунктів 3.2.1. та 3.2.2. пункту 3.2 договору основна винагорода виконавця за цим договором складає 41800 (сорок одна тисяча вiciмcoт) грн. 00 коп., та сплачуються замовником на користь виконавця в наступному порядку: Частину винагороди, у розмiрi 8 300 (вісім тисяч триста) грн. замовник сплачує на користь виконавця протягом 3-х днiв з моменту пiдписання цього договору; іншу частину винагороди, у розмiрi 33 500 (тридцять три тисячi п`ятсот) замовник сплачує на користь виконавця протягом 5-х днiв з моменту винесення Господарським судом Xapківської областi судового рiшення з позовом замовника до боржника "про стягнення заборгованостi за договором купiвлi-продажу № 9 вiд 30 сiчня 2020 року".

Згідно пункту 3.3. договору додаткова винагорода виконавця складає 15% вiд суми стягнених з боржника на користь замовника грошових коштiв або матерiальних цiнностей в процесi виконання робiт передбачених пунктом 1.1 цього договору. Така додаткова винагорода сплачується замовником на користь виконавця протягом 5-ти днiв з моменту отримання замовником вiд боржника кожної частини грошової суми або матерiальних цiнностей заборгованостi, передбаченої пунктом 1.1 цього договору.

Пунктом 2 додаткової угоди №3 до договору про надання правничої допомоги адвокатом №20/07-23 від 20 липня 2023 року, сторони передбачили доповнити договір про надання правничої допомоги адвокатом №20/07-23 від 20 липня 2023 року пунктом 3.3.1, в наступного змісту: "3.1.1. Додаткова винагорода виконавця за виконання ним робіт передбачених пунктом 1.1.1 складає 75 000 грн. та сплачується замовником на користь виконавця протягом 30-ти днів з моменту винесення Господарським судом Харківської області рішення за результатами розгляду позову зазначеного у пункті 1.1.1 цього договору. У випадку задоволення Господарським судом Харківської області позовних вимог замовника, за результатами розгляду позову зазначеного у пункті 1.1.1 договору, то до суми додаткової винагороди передбаченої цим пунктом застосовується коефіцієнт 2(два)".

Актом №2 від 25 червня 2024 року приймання-передачі виконаних робіт (послуг) за договором про надання правничої допомоги адвокатом №20/07-23 від 20 липня 2023 року та додаткової угоди №3 від 15 березня 2024 року, сторони виходячи з засад розумності та справедливості підтвердили, що виконавець надав замовнику послуги , обумовлені пунктом 1.1.1 договору та додаткової угоди №3 до нього, а у зв`язку з тим за результатами робіт адвоката (виконавця) 24 червня 2024 року Господарським судом Харківської області у справі №922/967/24 постановлено рішення яким позовні вимоги задоволено повністю, то відповідно до умов договору до вартості робіт у сумі 75000 грн, застосований коефіцієнт 2 (два) (гонорар успіху), як то передбачено умовами пункту 3.11. договору та пункту 2 додаткової угоди №3, внаслідок чого вартість робіт адвоката становить 150 000грн.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатами професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені позивачем в даній справі на правову (правничу) допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 Кодексу). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Кодексу). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 Кодексу).

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Згідно статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

При цьому, суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року зі справи №904/4507/18 зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями у присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70- 72).

З урахуванням наведеного, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Зазначена позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/3547/21 від 27 вересня 2022 року.

У постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 Верховний Суд зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується із позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, та позицією касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1785/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 25 червня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об`єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі №922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Враховуючи конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 150000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 123, 126, 129, 232-236, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву (вхідний № 16695 від 27 червня 2024 року) Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ЗАВОД ПІДЙОМНО-ТРАНСПОРТНОГО УСТАТКУВАННЯ" (61019, м. Харків, пр.. Ново-Баварський, 118, ) на користь Приватного підприємства "ЕЛПРОФІТ" (61140, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 9, кв. 76, код ЄДРПОУ 150000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Додаткове рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу

Повне додаткове рішення складено 10.07.2024 року.

Суддя П.В. Хотенець