УХВАЛА

м. Київ

10.07.2024Справа № 910/18918/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву Держави в особі Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) про забезпечення позову подану одночасно з пред`явленням позову

особи щодо яких заявник просить вжити заходи забезпечення позову Акціонерне товариство "Банк Авангард" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 3)

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційний капітал Україна" (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 19-21)

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Держава в особі Кабінету Міністрів України (далі - заявник) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства "Банк Авангард" (далі - відповідач 1, банк), ОСОБА_1 (далі - відповідач 2), ОСОБА_2 (далі - відповідач 3) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційний капітал Україна" (далі - відповідач 4) про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з набранням чинності 19.05.2022 Законом України №2249-IX, яким затверджено Указ Президента України від 11 травня 2022 року №326 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року "Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів" фінансові активи АТ "МРБ" перейшли у власність держави, а відтак і грошові кошти, отримані від фінансових активів, підлягали перерахуванню (примусовому вилученню) на користь держави, втім відповідачі 1 та 4 несвоєчасно перерахували грошові кошти за цінними паперами, у зв`язку з чим заявник просить солідарно стягнути з Акціонерного товариства "Банк Авангард" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційний капітал Україна" інфляційні втрати у розмірі ,67 грн та 3% річних у розмірі 208570081,02 грн за порушення строків повернення коштів.

При цьому, оскільки за час користування коштами без належних на те підстав, банк їх використав для отримання прибутку, частина з якого, на думку позивача, в подальшому, спрямована на виплату винагороди кінцевим бенефіціарним власникам банку - фізичним особам, просить також солідарно стягнути з відповідачів 1, 2 та 3 отриманий дохід у розмірі 630000000,00 грн.

Разом з цим, з позовною заявою заявником подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти, що належать АТ «Банк Авангард», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» в межах суми у розмірі ,67 грн та накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах суми у розмірі 630000000,00 грн.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що в межах розгляду спору щодо несвоєчасного повернення державних коштів та отриманого доходу за ними, заява про забезпечення позову є цілком співмірним та адекватним заходом, оскільки з однієї сторони спір стосується правомірності набуття доходу та користування державними коштами під час воєнного стану, а з іншої можливістю у відповідачів розпоряджатися грошовими коштами у спосіб, що утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2023 року, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 року, позовну заяву Держави в особі Кабінету Міністрів України до Акціонерного товариства "Банк Авангард", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційний капітал Україна" про стягнення коштів повернуто без розгляду та у зв`язку з цим залишено без розгляду заяву про забезпечення позову.

Постановою Верховного Суду від 04.06.2024 року касаційну скаргу Держави в особі Кабінету Міністрів України задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 скасовано повністю, справу №910/18918/23 передано до Господарського суду міста Києва для вирішення питання щодо відкриття провадження за позовом Держави в особі Кабінету Міністрів України до Акціонерного товариства «Банк Авангард», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» про стягнення коштів.

За супровідним листом Верховного Суду №30-12/910/18918/23/340/24 від 28.06.2024 року матеріали справи повернуті до Господарського суду міста Києва 04.07.2024 року.

05.07.2024 року через систему Електронний суд від Акціонерного товариства «Банк Авангард» надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову, в яких наголошено на тому, що заявник у поданій заяві про забезпечення позову в якості підстав для вжиття заходів забезпечення наводить нічим не підтверджену теоретичну можливість передачі відповідачами коштів третім особам, у зв`язку з чим запевняє, про відсутність будь-яких обставин, які б могли ускладнити/унеможливити виконання рішення суду у даній справі. Окрім того, у поданих запереченнях відповідач-1 просить здійснювати розгляд заяви у судовому засіданні з викликом сторін.

05.07.2024 року через систему Електронний суд від ОСОБА_1 також надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову, в яких наголошено на тому, що у позовній заяві та заяві про забезпечення позову відсутнє посилання на будь-яку норму закону, що передбачала б виникнення солідарного зобов`язання відповідачів 1, 2, 3 перед заявником. Також відсутнє й посилання на договір, який би встановлював виникнення у вищевказаних відповідачів солідарного зобов`язання перед заявником, що свідчить про відсутність спору між ОСОБА_1 та заявником, а відповідно відсутні і підстави для забезпечення позову за вимогою про солідарне стягнення грошових коштів. При цьому, у поданих запереченнях, відповідачем-2 викладено клопотання про розгляд заяви у судовому засіданні з викликом сторін з огляду на відсутність співмірності та адекватності в заявлених заявником заходів забезпечення позову.

Окрім того, 05.07.2024 року через систему Електронний суд від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову, в яких наголошується на тому, що заявник звернувся до суду з позовом ще у грудні 2023 року, відтак, якби відповідач-4 дійсно мав намір відчужити/передати свої активи задля утруднення/унеможливлення виконання рішення суду, часу для вчинення таких дій у нього було достатньо. Однак, незважаючи на обізнаність відповідача-4 із відповідним позовом, жодних дій щодо відчуження/передачі своїх активів на користь третіх осіб ним не вчинено. Вищевикладеним, за його міркуванням, спростовуються будь-які твердження заявника щодо наявності дійсної потреби у вжитті заходів забезпечення позову. Окрім того, у поданих запереченнях відповідач-4 просить здійснювати розгляд заяви у судовому засіданні з викликом сторін.

08.07.2024 року матеріали справи №910/18918/23 передані судді Васильченко Т.В. згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду.

08.07.2024 року відділом діловодства суду зареєстровані заперечення на заяву про забезпечення позову від Акціонерного товариства «Банк Авангард», ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна», що подані 05.07.2024 через систему Електронний суд та є ідентичними раніше поданим запереченням за своєю суттю та змістом.

Розглянувши клопотання Акціонерного товариства «Банк Авангард», ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» про розгляд заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін, суд дійшов такого висновку.

За приписами частини 3, 4 статті 140 Господарського процесуального кодексу України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

При цьому, бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в заявах, письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини" (Axen v. Germany), заява №8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії" (Varela Assalino v. Portugal), заява №64336/01. Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із вищевказаних справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії, а тому обставина відсутності відкритого розгляду не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи наведені положення Господарського процесуального кодексу України та практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що наведені Акціонерним товариством «Банк Авангард», ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» обставини необхідності призначення судового засідання не є тими виключними обставинами для призначення у даній справі судового засідання з викликом сторін, у зв`язку з чим у задоволенні поданих клопотань належить відмовити.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Згідно з приписами частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача і з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є доведення наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (відповідачів) чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Відтак, мета заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

При цьому, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідачів на момент пред`явлення позову до них, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність, в тому числі, передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічні правові висновки щодо застосування приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №908/2835/22 (908/1829/23), від 09.06.2021 у справі №914/2438/20, від 24.05.2021 у справі №910/3158/20, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18 та інших.

Не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/11678/22.

Разом із тим, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 54/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Водночас, під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частини 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи.

У даному випадку, здійснивши оцінку доводів заявника, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Держави в особі Кабінету Міністрів України про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом визначених заявником заходів забезпечення позову щодо всіх відповідачів не обґрунтована і документально не підтверджена, так як не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтями 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову. При цьому достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника (позивача), обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, покладається саме на заявника (позивача).

Тоді як, заява про забезпечення позову та додані до неї матеріали не містять жодних доводів на підтвердження можливого невиконання відповідачами в майбутньому рішення суду, у разі задоволення позовних вимог у даній справі, як і не містить позовна заява жодних доказів на вчинення відповідачами заходів, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення в майбутньому.

Вжиття заходів на майбутнє, без доведеності вини, не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, так само, як і можливість відповідача розпоряджатися коштами на рахунку не є самостійною достатньою підставою для забезпечення позову у визначений позивачем спосіб.

У заяві, заявник посилається на несвоєчасне виконання рішення РНБО з боку відповідачів, що свідчить про безпідставне використання державних коштів у власних інтересах, у зв`язку з чим подає заяву про забезпечення позову, втім встановлення фактичних обставин у справі, в тому числі виконання чи невиконання відповідачами зобов`язань, встановлюється судом на підставі доказів під час розгляду справи по суті, а не на стадії розгляду заяви про забезпечення позову.

Разом з цим, в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявник посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22.

Однак вищевказані висновки, на переконання суду, не є релевантними та не можуть бути самостійною та безумовною підставою для безспірного вжиття судом заходів забезпечення позову у даній справі з огляду на неподібність правовідносин, оскільки у справі №905/448/22 правовідносини стосувались стягнення заборгованості за договором постачання, а правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із несвоєчасним перерахуванням коштів за цінними паперами та користування ними у спірний період.

У даному випадку, заявляючи вимогу про накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, грошові кошти, що належать АТ «Банк Авангард», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» в межах суми у розмірі ,67 грн та накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах суми у розмірі 630000000,00 грн заявником не доведено наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника (позивача), як й існування, у даному випадку, реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, у разі невжиття саме визначених заявником заходів забезпечення позову.

Тоді як, саме лише посилання на несвоєчасне перерахування коштів за цінними паперами та безпідставне користування ними, не є саме по собі достатньою підставою, визначеною вимогами Господарського процесуального кодексу України, для вжиття заходів забезпечення позову, тим більш, як вже зазначено судом, питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не може вирішуватися під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів або пов`язаних з ними інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Саме тому суд має виважено підходити до оцінки доводів заявника і заявлених заходів забезпечення позову.

Однак, зі змісту заяви реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачами можливого рішення суду про задоволення позову не вбачається. Заявником, з огляду на обрані способи забезпечення позову, не наведено суду переконливого обґрунтування наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову; не доведено необхідності обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів всіх відповідачів на даному етапі судового розгляду; не вмотивовано припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Окрім того, здійснивши оцінку обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах суми у розмірі 630000000,00 грн, суд зауважує на його неспівмірності, оскільки, як вбачається із прохальної частини позовної заяви в цій частині позовні вимоги пред`явлені до банку та фізичних осіб, тоді як накласти арешт на майно та грошові кошти просить лише відносно фізичних осіб.

Відтак, здійснивши оцінку доводів заявника, суд дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову, оскільки подана заява не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін та доведеності обставин щодо ймовірності ускладнення чи неможливості ефективного захисту порушених прав заявника в разі невжиття таких заходів.

Слід зауважити і на тому, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржників у межах суми вимог при відсутності відомостей про вартість такого майна є невиконуваним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2019 у справі №824/239/2018.

Статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Приймаючи до уваги вищевикладене, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття, визначених заявником заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 10.07.2024 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Т.В. Васильченко