УХВАЛА

03 липня 2024 року

м. Київ

cправа № 902/1128/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Вінницької міської ради - не з`явився,

Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області - не з`явився,

Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області - не з`явився,

ОСОБА_1 - Тиховського М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 (у складі колегії суддів: Олексюк Г.Є. (головуючий), Мельник О.В., Петухов М.Г.)

у справі № 902/1128/17

за позовом Вінницької міської ради

до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 ,

про визнання недійсним і скасування рішення, визнання недійсним акта,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Вінницька міська рада звернулася до суду з позовом до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області (далі - Стрижавська селищна рада), Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру), у якому просила:

- визнати незаконним і скасувати рішення Стрижавської селищної ради від 20.12.2001 № 11 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право приватної власності» в частині передачі земельної частки (паю) та виготовлення державного акту на право приватної власності на землю площею 1,96 га, розташованої на території Стрижавської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на землю площею 1,96 га, серія І-ВН № 044446 від 20.03.2002, виданий Стрижавською селищною радою ОСОБА_2 , зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 455.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Стрижавська селищна рада за відсутності правових підстав прийняла рішення про передачу земельної частки (паю) та видала державний акт на право власності на земельну ділянку особі ( ОСОБА_2 ), правоздатність якої припинилась у зв`язку зі смертю.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018 позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Стрижавської селищної ради від 20.12.2001 № 11 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право приватної власності» в частині передачі земельної частки (паю) та виготовлення державного акту на право приватної власності на землю площею 1,96 га, розташованої на території Стрижавської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_2 ; визнано недійсним державний акт на право власності на землю площею 1,96 га, серія І-ВН № 044446 від 20.03.2002, виданий Стрижавською селищною радою ОСОБА_2 , зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 455. Відмовлено в задоволенні позовних вимог до ГУ Держгеокадастру.

ОСОБА_1 (особа, яка не брали участі у справі, щодо якої суд вирішив питання про її права та інтереси) звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 ОСОБА_1 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018 та призначено розгляд апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 ОСОБА_1 залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 (із урахуванням ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 про виправлення описки) рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018 скасовано в частині задоволення позову про визнання недійсним і скасування рішення Стрижавської селищної ради від 20.12.2001 № 11, визнання недійсним державного акта на право власності на землю площею 1,96 га, серія І-ВН № 044446 від 20.03.2002, та стягнення витрат зі сплати судового збору. У цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4 800,00 грн.

У лютому 2024 року Вінницька міська рада звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 у справі № 902/1128/17, яку обґрунтовано обставинами скасування Верховним Судом (постанова від 17.01.2024) судового рішення - постанови Вінницького апеляційного суду від 26.01.2023 у справі № 127/10973/22, яке стало підставою для ухвалення судового рішення у справі № 902/1128/17.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 заяву Вінницької міської ради про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 у справі № 902/1128/17 задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 (із урахуванням ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 про виправлення описки) у справі № 902/1128/17 скасовано в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним та скасування рішення Стрижавської селищної ради від 20.12.2001 № 11 та визнання недійсним акта на право власності на землю площею 1,96 га, серія І-ВН № 044446 від 20.03.2002 та покладених на відповідача витрат зі сплати судового збору. Прийнято рішення, яким провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018 у справі № 902/1128/17, закрито. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради 7 200,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови суду.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у травні 2024 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2024 відкрито касаційне провадження у справі № 902/1128/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.07.2024.

Вінницька міська рада у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні постанови, тому просить залишити оскаржене судове рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Також рада просила розглянути цю справу без участі представника Вінницької міської ради, за наявними в судовій справі документами.

Вінницька міська рада, Стрижавська селищна рада, ГУ Держгеокадастру в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

За змістом статті 43 ГПК учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв учасників справи, окрім Вінницької міської ради, щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Суд апеляційної інстанції установив, що при вирішенні спору у справі № 902/1128/17 Господарський суд Вінницької області рішенням від 15.05.2018 позов Вінницької міської ради задовольнив частково, визнав незаконним та скасував рішення Стрижавської селищної ради від 20.12.2001 № 11 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право приватної власності» в частині передачі земельної частки (паю) та виготовлення державного акту на право приватної власності на землю площею 1,96 га, розташованої на території Стрижавської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_2 ; визнав недійсним державний акт на право власності на землю площею 1,96 га, серія І-ВН № 044446 від 20.03.2002, виданий Стрижавською селищною радою ОСОБА_2 , зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 455. Відмовив у задоволенні позовних вимог до ГУ Держгеокадастру.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не є особою, яка має право на земельну частку (пай) в КСП «Батьківщина», а селищна рада не вправі була приймати рішення про передачу земельної частки (паю) та видавати державний акт на право власності на земельну ділянку померлій особі - ОСОБА_2 , тобто особі, правоздатність якої припинилась у зв`язку зі смертю.

Північно-західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 (особи, яка не брали участі у справі, щодо якої суд вирішив питання про її права та інтереси) постановою від 17.05.2023 (з урахуванням ухвали про виправлення описки) рішення суду першої інстанції скасував у частині задоволених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні з тих підстав, що із моменту передачі землі в колективну власність КСП «Батьківщина», яке відбулося 25.05.1995 на підставі рішення Стрижавської селищної ради, ОСОБА_2 , яка була членом цього КСП, за життя набула право на земельну частку (пай) у колективній власності КСП «Батьківщина» площею 1, 96 га. Суд у цьому випадку встановив, що передача землі в колективну власність КСП «Батьківщина» відбулося за життя ОСОБА_2 , а всі подальші події і рішення загальних зборів КСП про включення її до списків і розпорядження РДА про видачу сертифіката на її ім`я, і в подальшому рішення про видачу на її ім`я державного акту на право приватної власності на землю лише підтверджували існування права, яке виникло за життя ОСОБА_2 . Також суд вказав, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула право на земельну частку (пай) площею 1,96 га в землях, що перебували у колективній власності КСП «Батьківщина», відповідно це право було успадковане ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак увійшло до спадкової маси, яку після його смерті прийняла ОСОБА_1 . Підставою для ухвалення такого рішення судом апеляційної інстанції у цій справі стала постанова Вінницького апеляційного суду від 26.01.2023 у справі № 127/10973/22, якою визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 2, 51 в умовах кадастрових гектарах без визначення її меж в натурі (на місцевості) в землях, які перебували в колективній власності КСП «Батьківщина» смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області, на тепер знаходяться на території Вінницької міської ради, в порядку спадкування за законом після смерті 10.04.2003 ОСОБА_3 .

У лютому 2024 року Вінницька міська рада на підставі пункту 3 частини 2 статті 320 ГПК звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 у справі № 902/1128/17, яку обґрунтовано обставинами скасування Верховним Судом (постанова від 17.01.2024) судового рішення - постанови Вінницького апеляційного суду від 26.01.2023 у справі № 127/10973/22, яке стало підставою для ухвалення судового рішення у справі № 902/1128/17.

Так, у справі № 127/10973/22 Верховний Суд скасував постанову Вінницького апеляційного суду від 26.01.2023; змінив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.11.2022, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, та виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При цьому суд касаційний суд зазначив, зокрема, що на час видачі державного акта на право колективної власності на землю КСП «Батьківщина» ОСОБА_2 не була членом колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки її членство в цьому підприємстві припинилось у зв`язку зі смертю, вона не могла набути право на відповідну частку земельної ділянки, незважаючи на включення її у 1997 році до списку осіб, що мають право на земельний пай. Таким чином, оскільки за життя ОСОБА_2 не набула права на земельну частку (пай), відповідно таке право не може бути об`єктом спадкування.

У справі № 902/1128/17, що розглядається, суд апеляційної інстанції заяву Вінницької міської ради про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задовольнив частково, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 (із урахуванням ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 про виправлення описки) у справі № 902/1128/17 скасував у частині відмови в задоволенні позовних вимог та закрив провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018 у справі № 902/1128/17 з тих підстав, що обставини, встановлені у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 127/10973/22 існували на момент ухвалення Північно-західним апеляційним господарським судом постанови від 17.05.2023 у справі № 902/1128/17, яка є предметом перегляду за заявою Вінницької міської ради, однак стали відомі лише після прийняття цієї постанови 17.01.2024 у справі № 127/10973/22. Суд також звернув увагу на існування юридичного факту на час розгляду справи, який не був і не міг бути відомий на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, котре заявник просить переглянути, а також істотність даних обставин для розгляду справи (врахування яких судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_2 за життя не набула права на земельну частку (пай) в КСП «Батьківщина», позаяк її членство в цьому підприємстві припинилось у зв`язку зі смертю, а право на земельну частку (пай) не могло бути об`єктом спадкування, тому, із урахуванням предмета та підстав позову у справі № 902/1128/17 рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018 ніяким чином не стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_1 як спадкоємця в порядку спадкування за законом щодо зазначеної земельної частки (паю).

Щодо ухвали апеляційного суду від 17.05.2023, якою ОСОБА_1 залучено до участі у справі № 902/1128/17 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, яка набрала законної сили та є чинною, то суд апеляційної інстанції зауважив, що, залучаючи цю особу до участі у справі, суд послався на постанову Вінницького апеляційного суду від 26.01.2023 у справі № 127/10973/22, проте в подальшому цю постанову від 26.01.2023 у справі № 127/10973/22 було скасовано Верховним Судом, який встановив обставини того, що ОСОБА_2 не набула права на земельну частку (пай) в КСП «Батьківщина», а право на земельну частку (пай) не може бути об`єктом спадкування. Наявність ухвали суду від 17.05.2023, із урахуванням обставин скасування постанови від 26.01.2023 у справі № 127/10973/22, не підтверджує того, що рішення Господарського суду Вінницької області від 15.05.2018, стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_1 як спадкоємця в порядку спадкування за законом щодо зазначеної земельної частки (паю).

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, зокрема, що суд апеляційної інстанції при перегляді постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 у справі № 902/1128/17 у зв`язку з нововиявленими обставинами допустив порушення пункту 3 частини 2 статті 320 ГПК та прийняв при вирішенні відповідного питання обставини, які не є нововиявленими, при цьому судом було здійснено переоцінку доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами відповідно до пункту 1 частини 4 статті 320 ГПК. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, скаржниця послалася на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 914/935/20, від 03.11.2020 у справі № 910/8113/16, від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17, від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18, від 03.08.2022 у справі № 160/5671/21.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судове рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.

Проаналізувавши висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду, на які послалася ОСОБА_1 у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення у справі № 902/1128/17, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з наступного.

Так, у справі № 914/935/20 Верховний Суд постановою від 27.07.2023 скасував рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення у цій справі за нововиявленими обставинами, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що суди безпідставно ухилилися від розгляду та оцінки доводів позивача, викладених у заяві про перегляд рішення господарського суду за нововиявленими обставинами. При цьому Верховний Суд зазначив, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

У справі № 910/8113/16 Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 03.11.2020 відмовила третій особі у справі в задоволенні заяви про перегляд рішення господарського суду за нововиявленими обставинами, оскільки обставини, на які посилається заявник, стосуються не існування доказу або факту, який має значення для з`ясування обставин справи, а оцінки змісту процесуальних дій колегії суддів під час вирішення справи, і, відтак, не відповідають жодному з критеріїв взаємопов`язаних умов, передбачених для перегляду рішення за нововиявленими обставинами, а отже, не є нововиявленими обставинами в розумінні приписів частини 2 статті 320 ГПК.

Натомість у справі № 902/1128/17, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив наявність обставин (скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду), що відповідно до пункту 3 частини 2 статті 320 ГПК є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами

Отже, аналіз висновків, зроблених у оскаржуваному судовому рішенні у справі № 902/1128/17, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Крім того, у справах № 916/1041/17 (постанова від 19.12.2019), № 902/201/19 (постанова від 26.11.2019), у справі № 908/1090/18 (постанова від 15.10.2019), № 160/5671/21 (постанова від 03.08.2022) судові рішення не були предметом перегляду за нововиявленими обставинами в порядку статті 320 ГПК, тому висновки Верховного Суду стосуються застосування тих чи інших норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору по суті та які регулюють відповідні правовідносини у кожній із цих справ. Отже, посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на ці постанови Верховного Суду з огляду на обставини у справі, що розглядається, є безпідставними.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі № 902/1128/17.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко