РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2024Справа № 910/4450/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 64.570,47 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

11.04.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 64.570,47 грн.

Свої вимоги обґрунтовані тим, що позивач 12.01.2023 зверталася до Господарського суду міста Києва з вимогами до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання дій протиправними, визнання нечинними транзакцій та повернення грошових коштів. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 у справі № 910/693/23 позовні вимоги задоволені та стягнуто з відповідача грошові кошти у розмірі 114.690,00 грн, пеню у розмірі 36.012,66 грн (за період з 11.02.2022 по 30.09.2022) та судовий збір у розмірі 2.684,00 грн, проте станом на день подачі даної позовної заяви рішення суду не виконано. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача пеню за період з 01.10.2022 по 15.04.2024 у розмірі 64.570,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 відкрито провадження у справі № 910/4450/24 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою суду було встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі суду відзиву на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та доказів направлення цих документів позивачу.

Ухвалу про відкриття провадження у справі від 18.04.2024 було направлено відповідачу в його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», яка отримана останнім 22.04.2024 о 19:35 год., що підтверджується наявним у справі відповідним повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, а отже відповідач мав подати відзив на позов у строк до 08.05.2024 включно.

09.05.2024 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву (сформований 08.05.2024), в якому відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності в один рік, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також у поданому відзиві відповідач просить зменшити розмір заявленої позивачем неустойки.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дане рішення постановлено з перевищенням встановленого наведеною нормою строку, проте у розумний строк, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни (позивач).

24.03.2021 Фізичній особі-підприємцю Олійник Наталії Михайлівні відкрито в Акціонерному товаристві Комерційного банку «Приватбанк» (відповідач) поточний рахунок у гривні.

09.02.2022 в період часу між 16.30 до 17 год. і перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Миколайчука, 13А позивач отримала травму ноги та помітила відсутність свого мобільного телефону Samsung.

Розуміючи, що в телефоні встановлений застосунок «Приват24», а номер є фінансовим, що дозволяє електронний доступ до всіх її банківських рахунків та карток, незважаючи на сильний біль у нозі, не гаючи часу вона звернулася до відділення АТ КБ «ПриватБанк», яке розташоване за адресою:м. Київ, вул. Миколайчука, 13А (не більше 10 хвилин після втрати мобільного телефону).

Повідомивши співробітника банку про викрадення мобільного телефону з сім карткою НОМЕР_1 , на якій зареєстровано фінансовий номер і до якого прив`язано доступ до рахунків, «Приват24» та наявних у телефоні персональних даних позивач попрохала заблокувати всі її банківські картки, поточний рахунок приватного підприємця № НОМЕР_2 , на якому була досить значна сума грошових коштів, отриманих в ході підприємницької діяльності та доступ у застосунок «Приват24».

Співробітник «ПриватБанку» заблокував доступ до «Приват24», поточного рахунку та всіх банківських карток позивача о 17:22 год та повідомив Олійник Н.М., що доступ до всіх її рахунків та «Приват24» заблокований і вона може не хвилюватися.

16 лютого 2022 року Олійник Н.М. в зв`язку з необхідністю продовжувати підприємницьку діяльність приїхала на своє робоче місце та отримавши доступ до застосунку «Приват 24» зі свого робочого комп`ютера виявила, що з її поточного рахунку, відкритого нею як фізичною особою-суб`єктом підприємницької діяльності Олійник Наталією Михайлівною - НОМЕР_2 , на якому знаходилось 177364 гривні 67 коп., було перераховано по різним транзакціям 177290 гривень 00 коп., а залишок становить 74 гривні 67 коп.

Однак, як вказує позивач, жодних транзакцій вона не проводила, адже фінансовий номер був заблокований.

Позивач одразу звернулась на гарячу лінію «Приватбанку» та зареєструвала заяву №15634868.

З рахунків, що належать позивачу, здійснювались транзакції з використанням системи LiqPay 09, 10, 11 та 12.02.202, в результаті цих транзакцій невідомі викрали з її поточного рахунку фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності грошові кошти на суму 177290 гривень 00 коп.

Позивач звернулась до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з листом-зверненням від 23.02.2022, в якому просила роз`яснити банк, яким чином виникла вказана ситуація, зважаючи, що за її особистим зверненням рахунки позивача були заблоковані, та просила повернути банк втрачені кошти через недбальство співробітників банку.

Листом від 23.03.2023 банк повідомив позивачу, що банк не несе відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням Піна або нанесених на картці даних.

Не погоджуючись з позицією банку, ФОП Олійник Н.М. звернулася до Господарського суду міста Києва суду з позовом, в якому просила:

1) визнати дії Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» щодо розблокування «Приват24», рахунків та карток доступу до рахунків Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни, яке відбулось 09.02.2022 о 17:28 год, протиправним;

2) визнати нечинними транзакції з поточного рахунку в Акціонерному товаристві Комерційному банку «Приватбанк», що належить Фізичній особі-підприємцю Олійник Наталії Михайлівні, починаючи з 17:28 год 09.02.2022 по 16.02.2022 включно;

3) стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» суму транзакцій, що відбулись з рахунку позивача на суму 114.690,00 грн з 09.02.2022 о 17:28 год по 16.02.2022;

4) стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» пеню у розмірі 36012,66 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 у справі № 910/693/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2023 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни задоволено частково та стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни грошові кошти у розмірі 114.690,00 грн, пеню у розмірі 36.012,66 грн та судовий збір у розмірі 2.684,00 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 20.05.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 910/693/23 за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2023.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення у справі № 910/693/23 від 05.07.2023, обставини, які були встановлені під час розгляду справи № 910/693/23 не підлягають доказуванню в межах даної справи.

Спір виник внаслідок того, що станом на день звернення позивача до суду з цим позовом заборгованість за рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 у справі № 910/693/23 відповідачем сплачена не була, а тому позивачем нараховано пеню за період з 01.10.2022 по 15.04.2024 у розмірі 64.570,47 грн, на підставі п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось вище рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 у справі № 910/693/23 стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни грошові кошти у розмірі 114.690,00 грн, пеню у розмірі 36.012,66 грн та судовий збір у розмірі 2.684,00 грн.

Як зазначає позивач, що не спростовано відповідачем (докази перерахування коштів в матеріалах справи відсутні), станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду (позов відправлено поштою до суду 09.04.2024) відповідачем своє зобов`язання щодо сплати коштів виконано не було, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

За змістом ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Разом з тим, у тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом просить стягнути з відповідача пеню, нараховану на суму заборгованості 114.690,00 грн за період з 01.10.2024 по 15.04.2024, розмір якої за розрахунками позивача становлять 64.570,47 грн, на підставі п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Разом з цим, 30.06.2021 Верховною Радою України прийнято Закон № 1591-IX «Про платіжні послуги».

Пунктом 1 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через 12 місяців з дня набрання ним чинності, крім:

1) частини другої статті 66, яка набирає чинності та вводиться в дію через 12 місяців з дня введення в дію цього Закону;

2) частини третьої статті 38 та глави 4 розділу IV, які набирають чинності та вводяться в дію через 36 місяців з дня введення в дію цього Закону.

Пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про платіжні послуги» визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (Відомості Верховної Ради України, 2001 р., № 29, ст. 137 із наступними змінами).

Згідно з інформацією на сайті Верховної Ради України Закон України «Про платіжні послуги» введено в дію 01.08.2022, в свою чергу Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» 01.08.2022 втратив чинність.

Враховуючи викладене, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» втратив чинність 01.08.2022 на підставі Закону України № 1591-IX від 30.06.2021 «Про платіжні послуги».

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Додатково суд відзначає, що позовна заява Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 64.570,47 грн надійшла до суду засобами поштового зв`язку 11.04.2024, а позивач у поданому до суду розрахунку днем подачі позову вказує 15.04.2024.

Як вже було встановлено судом, позивач у поданому позові просить стягнути з відповідача пеню, на підставі п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за період прострочення зобов`язання з 01.10.2022 по 15.04.2024.

Однак, як встановлено судом Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» втратив чинність 01.08.2022 на підставі Закону України № 1591-IX від 30.06.2021 «Про платіжні послуги».

Враховуючи викладене та те, що позивачем здійснено нарахування пені за період прострочення (01.10.2022-15.04.2024) коли Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вже був нечинний (01.08.2022), а нарахування такої пені при правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем, регулювалося відповідним Законом, а саме п. 37.2 ст. 37 цього Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», суд приходить до висновку про відсутність належних законних підстав для стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ФОП Олійник Н.М. пені за неналежне виконання зобов`язань.

Щодо заявленої відповідачем у відзиві на позовну заяву заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем пред`явлено вимогу до відповідача про стягнення пені за період з 01.10.2022 по 15.04.2024.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ (зі змінами) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжено та наразі триває.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 «Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким доповнено розділ «Прикінцеві положення» Цивільного кодексу України пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії».

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем на момент звернення з позовом до суду не пропущений встановлений ст. 258 Цивільного кодексу України строк позовної давності.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно статей 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Олійник Наталії Михайлівни є такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова