РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.06.2024Справа №910/4013/24

За позовомОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні
відповідача:1. ОСОБА_2
2. ОСОБА_3
провизнання припиненими трудових відносин та зобов`язання виключити запис з реєстру
Суддя Бойко Р.В.

Секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники сторін:

від позивача:Галкіна Я.Г.
від відповідача:не з`явився
від третіх осіб:не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка", в якому просить суд:

1) визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Офтальміка" у зв`язку із звільненням з роботи, директора ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України з 15 грудня 2023 року;

2) виключити запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань про ОСОБА_1 як керівника (директора) та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка".

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що маючи намір звільнитись із посади директора відповідача нею було 01.12.2023 подано загальним зборам учасників відповідача заяву про звільнення із займаної посади директора за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України. Проте у зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації проти України учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка" - громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 та громадянин Російської Федерації Мушинські Марек не можуть зібратися на території України та прийняти участь в загальних зборах учасників відповідача, у зв`язку з чим було порушено конституційні права позивача та позбавлено її можливості припинити трудові правовідносини із товариством.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/4013/24; вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 та Мушинського Марека; призначено проведення підготовчого засідання на 16.05.2024.

Протокольною ухвалою суду від 16.05.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 13.06.2024.

В судове засідання 13.06.2024 з`явилася представник позивача, надала свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх повністю.

Відповідач та треті особи, повідомлені про дату, час і місце розгляду справи належним чином можливими засобами, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, явку своїх повноважних представників в засідання з розгляду даної справи не забезпечили, про поважні причини неявки не повідомили, заяв по суті спору не подали у зв`язку з чим суд на підставі ст.ст. 165, 178, 202 Господарського процесуального кодексу України приходить до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності та за наявними матеріалами.

В судовому засіданні 13.06.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно рішення загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка", оформленого протоколом №1 від 16.10.2007, ОСОБА_1 було призначено директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка" (ідентифікаційний код 35647295), про що було внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

01.12.2023 ОСОБА_1 було подано до ТОВ "Офтальміка" заяву про звільнення з посади директора останнього за власним бажанням з 15.12.2023.

Як вказує позивач по сьогоднішній день питання її звільнення за поданою нею заявою не вирішено, оскільки у зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації проти України учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка", якими є громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 та громадянин Російської Федерації Мушинські Марек не можуть зібратися на території України та прийняти участь в загальних зборах учасників відповідача, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про визначення її як керівника ТОВ "Офтальміка" (надалі - "Товариство"), у зв`язку із чим і просить суд визнати припиненими трудові відносин та виключити відповідний запис з державного реєстру.

Спір у даній справі виник через правову невизначеність позивача стосовно перебування на посаді керівника Товариства.

Як вбачається з матеріалів справи позивач висловила волевиявлення про припинення трудових відносин та намагається виключити із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про себе як керівника Товариства, проте через відсутність учасників Товариства рішення про зміну керівника, яке може бути підставою для виключення відомостей про позивача як керівника, не прийнято.

Наведене, на думку позивача, створює перешкоди у реалізації своїх прав та незручності у житті.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 Цивільного кодексу України). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.

Нормами Цивільного кодексу України (статті 99, 145, 147, 159, 161) та Господарського кодексу України (стаття 89) визначено, що виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Матеріалами справи підтверджується факт призначення позивача на посаду керівника Товариства про що внесені відомості до відповідного реєстру.

За змістом ст. 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" звільнення керівника здійснюється за рішенням загальних зборів учасників Товариства.

Отже, перед судом постало питання як може керівник домогтися припинення своїх відносин із Товариством та внесення відповідного запису до реєстру у разі відсутності загальних зборів учасників товариства або тривалий час не прийняття ними відповідного рішення.

При цьому, суд обізнаний із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 06.09.2023 у справі №127/27466/20, проте відзначає, що така правова позиція не містить відповіді на питання «як бути керівнику, якщо а) учасники не з`явилися на скликані збори, б ) учасники з`явилися проте не проголосували за рішення про звільнення керівника?».

Як і раніше, а особливо після початку повномасштабної військової агресії Російською Федерацією, існують так звані "покинуті" товариства, учасники яких втратили інтерес до ведення бізнесу та не припинили діяльність юридичної особи у передбаченому законом порядку.

Дехто виїхав за кордон, а деякі в силі наявності громадянства держави агресора не можуть/не хочуть здійснювати діяльність на території України.

По суті керівники таких товариств стають заручниками своєї посади, адже наявність відомостей про перебування їх на посаді керівника такого товариства створює труднощі у житті (ускладнено влаштування на роботу, а особливо на державну службу, додаткові питання, пов`язані із фінансовим моніторингом, обов`язки у поданні фінансової звітності із настанням відповідальності тощо).

В даному випадку позивач просить припинити його трудові відносини, однак суд не погоджується з тим, що трудові відносини між позивачем і Товариством наявні.

В аспекті тлумачення Конституційним Судом України у рішенні від 12.01.2010 №1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, суд відзначає, що керівник товариства має із товариством представницькі функції, та може перебувати у трудових відносинах.

Наведене полягає у сутності правової природи будь-якої юридичної особи, від імені якої діє фізична особа (керівник чи інший уповноважений), і такі особи перебувають у представницьких правовідносинах.

З аналізу Кодексу законів про працю України вбачається, що характерними ознаками трудових відносин є оплатність (систематична виплата заробітної плати за процес праці, а не результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; обов`язок роботодавця надати робоче місце; надання відпустки тощо.

В свою чергу позивач вказує, що будь-який запис у трудовій книжці Товариством не здійснено, заробітня плата не виплачується, оплачувані відпустки не надаються.

Ці обставини виключають висновок, що між позивачем та Товариством існують трудові відносини, а відтак їх припинення неможливе.

Суд розумний і він розуміє, що позивач ототожнюючи поняття представницьких функцій із трудовими відносинами, по суті намагається припинити відносини представництва із Товариством.

У судовій практиці неодноразово підіймалося питання можливості товариства усунути членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №921/36/18 та безліч інших).

В такій категорії справ сформовано наступні висновки:

"Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства відсторонити члена виконавчого органу від виконання ним обов`язків міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим відсторонення відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.".

Аналогічним чином Конституційний Суд України у описаному вище рішенні визначав, що компетентний орган може прийняти рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу та наділення або позбавлення їх повноваженнями на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Тобто товариство має абсолютне право в будь-який момент припинити представницькі відносини із фізичною особою, яка є його представником (керівником чи іншою особою).

Загальне регулювання правовідносин доручення (представництва) містяться в Главі 68 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 1008 Цивільного кодексу України передбачено, що довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.

По суті товариство є довірителем, а керівник повіреним, з урахуванням особливостей щодо форми делегування повноважень (акт Товариства про призначення на посаду, замість договору чи довіреності), обсягу повноважень (визначені статутом і законом, а не обумовлені договором/довіреністю).

Оскільки товариство може в будь-який момент припинити представницькі правовідносини, то і повірений (керівник) в будь-який момент може відмовитися від наданих повноважень, а відмова від такого права на відмову є нікчемною.

Беззаперечно, умовами статуту товариства чи контракту можуть бути визначені певні особливості реалізації такої відмови (завчасне попередження тощо), проте в будь-якому разі право на таку відмову не може бути обумовлене фактом голосування учасників товариства за таке рішення чи пошуком іншого керівника на заміну.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

За змістом ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться зокрема такі відомості про юридичну особу як відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Приписами частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З огляду на викладені приписи законодавства, що регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, вбачається, що а) керівник в розумінні такого Закону є представником, тобто з визначеною особою існують представницькі відносини б) внесені до Єдиного державного реєстру про особу, уповноважену на представництво інтересів товариства, є достовірними, тобто підтверджують існування представницьких відносин.

В той же час, технічна процедура ведення реєстру не передбачає ситуації, коли керівник прийняв рішення про припинення представництва, а товариство не ухвалило з цього приводу жодного акту. При цьому, відсутність такого регулювання не може бути перешкодою для реалізації фізичною особою (повіреним) права на відмову від представницьких функцій.

Відтак, така фізична особа знаходиться у стані правової невизначеності, оскільки правовий зв`язок представництва припинений, проте в силу приписів ст.ст. 7, 9, 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" треті особи вважають існування цих правовідносин дійсними.

Поряд з цим, суд не вважає, що надані ст. 277 Цивільного кодексу України права на спростування недостовірної інформації створює належний захист фізичної особи на правову визначеність.

Як встановлено судом, у цій справі позивач звернувся до суду не за захистом свого права на припинення трудових відносин як факту, а саме за захистом свого законного інтересу у правовій визначеності щодо прав і обов`язків у відносинах представництва з Товариством.

Тому, сформульована в позові вимога про визнання припиненим трудових відносин не відповідає дійсній меті ініційованого судового провадження, у зв`язку з чим не може бути визнана належним способом захисту.

Водночас суд звертає увагу на те, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови у позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства. Такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22 (пункт 5.30).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суб`єктивне цивільне право є мірою можливої поведінки у правовідносинах, в яких існує уповноважена і зобов`язана сторона. Суб`єктивні права встановлюються правовими нормами, їх особливістю є здатність вимагати від зобов`язаної сторони певної міри поведінки, у тому числі, з використанням примусу держави.

Поняття охоронюваного законом інтересу в логічно-смисловому зв`язку з поняттям суб`єктивного права визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Безпосереднє згадування в нормах права інтересів особи як об`єкта правового захисту в певній мірі прирівнює їх до суб`єктивних прав. Тобто законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами, можна розглядати як доправову категорію, у якій інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як "суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому".

Розмежовуючи поняття прав та інтересів, Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначив, що і суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес є дозволами. Але перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення в межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Одним з таких законних інтересів є інтерес до правової визначеності у відносинах у суспільстві для знання та розуміння своїх прав й обов`язків, а також передбачуваності наслідків своїх дій чи бездіяльності.

Якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами (п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №910/14224/20).

В даному випадку прагнення позивача одержати судове рішення про встановлення правової визначеності у його відносинах з Товариством щодо припинення представницьких правовідносин є очевидним і не викликає сумніву, і таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав інших учасників.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

При цьому, у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду було визнано як належним способом захисту інтересу сторони у правовій визначеності шляхом визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку).

У постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 Великою Палатою Верховного Суду було фактично уточнено свій правовий висновок та зазначено, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

У пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках:

- кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

- особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц та від 15.09.2022 у справі №910/12525/20).

З урахуванням викладеного, імплементуючи наведені правові висновки до спірних правовідносин, суд вважає, що єдиним належним способом захисту інтересів позивача в розрізі існуючою правової невизначеності є визнання припиненими представницьких правовідносин з Товариством із внесенням відповідного запису до реєстру, що забезпечить ефективність наданого судового захисту та унеможливить необхідність вчинення будь-яких інших заходів задля захисту визначеного інтересу позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з визнанням припиненими повноважень ОСОБА_1 на посаді директора Товариства та виключенням запису Єдиного державного реєстру про ОСОБА_1 як керівника (директора) та представника Товариства.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати припиненими повноваження ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка" (ідентифікаційний код 35647295).

3. Виключити запис в Єдиному державному реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) як керівника (директора) та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Офтальміка" (ідентифікаційний код 35647295).

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 17.07.2024.

Суддя Р.В. Бойко