СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Харків Справа № 922/146/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М. , суддя Шутенко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

від позивача адвокат Турка-Романюк А. С. на підставі ордера (поза межами приміщення суду)

від відповідача Архіпова О.В., в порядку самопредставництва, адвокат Рижков І.П., на підставі ордера (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача, ОСОБА_1 (вх. № 1240 Х)

на рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 (повний текст судового рішення складений 22.04.2024, суддя Присяжнюк О.О.)

у справі № 922/146/24

за позовом ОСОБА_1 , м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані", м. Київ,

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані", в якій просила суд:

- визнати частково недійсним договір оренди № К27/Х-1 від 11.09.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю КРОНА КОМПАНІ та ОСОБА_1 , а саме п. 11.7. в частині того, що гарантійний платіж не повертається у випадку розірвання договору з ініціативи відповідача на підставі п. 37.5. та п. 37.7;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю КРОНАКОМПАНІ на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 028,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі № 922/146/24 в позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване наступним:

- укладаючи та підписуючи договір оренди № К27/Х-1 від 11.08.2021, сторони визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін, відповідальність у разі порушення умов договору, водночас не висловлювали своїх заперечень щодо умов договору і не складали протоколи розбіжностей;

- умовами договору сторонами спору було погоджено, що гарантійний платіж є спеціальним платежем, який не є завдатком та є додатковим, не передбаченим Цивільним кодексом України способом забезпечення виконання орендарем зобов`язань за цим договором, а також, що у випадку дострокового припинення договору внаслідок будь-яких причин (крім випадку дострокового розірвання, передбаченого п. 37.3 договору), гарантійний платіж не повертається орендареві, а залишається у орендодавця у якості договірної санкції за дострокове припинення договору;

- виконання договору шляхом сплати орендної плати на умовах, визначених договором, свідчить про погодження та прийняття усіх умов оспорюваного договору, включаючи пункту 11.7; спірний пункт договору не суперечить нормам цивільного та господарського законодавства, з урахуванням чого відсутні підстави для задоволення позову.

Фізична особа ОСОБА_1 , позивач, не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі № 922/146/24 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на наступне:

- позивач наділений правом розірвати договір лише у випадку, якщо орендодавець систематично порушує свої істотні зобов`язання, на відміну від відповідача, який має право будь-коли в односторонньому порядку розірвати договір, що свідчить про те, що умови спірного договору в частині права на одностороннє розірвання договору не є рівними для позивача і відповідача; положення договору створюють для відповідача умови, за яких останній в будь-який час спроможний ініціювати процедуру розірвання договору, що спричинить негативні наслідки, пов`язані із таким розірванням втрата позивачем права на повернення гарантійного платежу;

- з визначеного сторонами поняття гарантійного платежу, наведеного в п.1.1.5 договору, вбачається, що його основною метою є забезпечення виконання орендарем зобов`язань за цим договором, однак припинення позивачем підприємницької діяльності не є порушенням умов договору, адже позивач не брав на себе зобов`язання не припиняти господарську діяльність на період дії договору;

- підставою для настання наслідків, передбачених у п.11.7 договору, вказано припинення договору з будь-яких причин, однак наявність такої умови свідчить про порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності, адже розірвання договору не пов`язане з порушенням умов договору орендарем чи невиконанням ним своїх зобов`язань; при укладенні договору не був дотриманий баланс інтересів сторін в частині наявності прав розірвати договір з власної ініціативи;

- у цій справі наявні правові підстави застосувати принцип обмеження свободи договору, оскільки в момент укладення положень 11.7 договору сторонами не було дотримано вимог, що встановлені ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України; відповідне положення договору суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є несправедливим, нерозумним та позбавляє права власності на грошові кошти позивача у разі його розірвання;

- суд першої інстанції не здійснив належного тлумачення умов договору, дослідження у сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються доведення існування підстав для визнання положень договору частково недійсним, що свідчить про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 14.05.2024 для розгляду справи №922/146/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гребенюк Н.В., судді Слободін М.М., Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі №922/146/24 витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи №922/146/24; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Фізичної особи ОСОБА_1 (вх.№1240Х) на рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі №922/146/24, до надходження матеріалів справи.

20.05.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/146/24.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 у справі №922/146/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. № 1240 Х ) на рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі № 922/146/24; призначено справу до розгляду на "09" липня 2024 р. о 12:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132; повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні; доведено до відома учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції; встановлено учасникам справи строк до 05.06.2024 включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії та доданих до нього документів апелянту в порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України; встановлено учасникам справи строк до 05.06.2024 включно для подання до Східного апеляційного господарського суду заяв та клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги з доказами надіслання їх копій іншим учасникам справи.

06.06.2024 до Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, вважаючи правильними висновки місцевого господарського суду, заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, просив відмовити у їх задоволенні, оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на наступне:

- визнаючи пункт 37.5 договору щодо права ТОВ «Крона-Компані» на дострокове припинення договору таким, що не порушує положень статей 6 та 509 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано спирається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31.07.2019 у справі №922/3248/18, де предметом спору був аналогічний за змістом пункт договору оренди, укладеного між ТОВ «Крона-Компані» та іншим орендарем;

- фізична особа-підприємець Анісімова М .І. прийняла на себе зобов`язання здійснювати в орендованому приміщенні господарську діяльність з дотриманням встановленого торгового профілю протягом всього строку оренди, тобто з 16.08.2021 по 30.06.2024, відповідно з припиненням державної реєстрації підприємницької діяльності орендар не матиме змоги дотримуватися власних зобов`язань за договором №К27/Х-1, тобто порушить взяті на себе при укладанні договору зобов`язання;

- твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме пунктів 1-3 ч. 1 ст. 237 ГПК України, є безпідставними, необґрунтованими, а апеляційна скарга в частині розділу IV не відповідає вимогам пункту 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України.

Також відповідач просив стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.07.2024 у справі №922/146/24 задоволено заяву ОСОБА_1 про участь її представника в судових засіданнях з розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; судове засідання у справі №922/146/24, призначене на 09.07.2024 о 12год 00хв та подальші судові засідання у справі, встановлено провести за участю ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Турка-Романюк Аліни Сергіївни, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення з використанням власних технічних засобів заявника.

В судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив відмовити у їх задоволенні. Також повідомив про те, що впродовж 5 днів будуть надані докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, між фізичною особою-підприємцем Анісімовою Меланією Іванівною та Товариством з обмеженою відповідальністю "КРОНА-КОМПАНІ" було укладено Договір оренди № К27/Х-1 (надалі Договір) від 11.08.2021, за умовами якого:

- гарантійний платіж спеціальний платіж, який не є завдатком, та який є додатковим не передбаченим Цивільним кодексом України способом забезпечення виконання Орендарем зобов`язань за цим Договором, у тому числі в частині погашення боргу зі сплати Платежів, відшкодування збитків, сплати неустойок або договірних штрафних санкцій згідно умов Договору та чинного законодавства (п.1.1.5 договору);

- Дата початку - дата передачі Приміщення в строкове платне користування (Оренду) (п.1.1.6 договору);

- Торговий центр будівля торгово-розважального центру «Караван Megastore», розташована за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, буд. 7 (п.1.1.31 договору);

- предметом Договору є передача Орендодавцем Приміщення, яке знаходиться в Торговому центрі в оренду Орендарю, що зобов`язується прийняти, оплатити Оренду плату і повернути Приміщення Орендодавцю на умовах, визначених цим Договором (п.2.1 договору);

- Приміщенням є частина будівлі, яка знаходиться в Торговому центрі секція №К27, 1 поверх. Місцезнаходження приміщення визначається згідно витягу з плану Торгового центру (Додаток А до цього Договору) та відмічене кольором або штрихуванням. Площа Приміщення, яке передається в Оренду, складає: 8,6 (вісім цілих шістдесят сотих) кв.м (п.п.3.1-3.3 договору);

- Орендодавець зобов`язується передати, а Орендар прийняти Приміщення в оренду в Дату початку, що підтверджується підписанням Сторонами Акту прийому-передачі Приміщення. У разі прострочення виконання вказаного зобов`язання Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцеві штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків Основної орендної плати за перший місяць Строку Оренди (п.6.2 договору);

- в цілях цього Договору Датою початку є 16.08.2021 (п.6.3 договору);

- строк оренди починає обчислюватися з дати підписання сторонами акта прийому-передачі приміщення та закінчується 30.06.2024 (п..6.4 договору);

- протягом 10 календарних днів з дати укладення цього Договору Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцеві гарантійний платіж в розмірі 150 809,26 грн. (сто п`ятдесят тисяч вісімсот дев`ять гривень 26 копійок), крім того ПДВ 20%. (п.11.1 договору);

- після закінчення строку оренди повернення Гарантійного платежу здійснюється протягом 2 (двох) місяців після отримання відповідної письмової вимоги Орендаря із зазначенням реквізитів Орендаря (в тому числі банківських) та суми але, у будь-якому випадку, не раніше ніж протягом 2 (двох) місяців після закінчення строку Оренди, за умови, що Приміщення було повернуто Орендарем Орендодавцю згідно з положеннями цього Договору та після розгляду можливих зустрічних вимог Орендодавця (п.11.6 договору);

- у випадку дострокового припинення Договору внаслідок будь-яких причин (крім випадку дострокового розірвання, передбаченого п. 37.3. Договору), Гарантійний платіж не повертається Орендареві, а залишається у Орендодавця у якості договірної санкції за дострокове припинення договору. У випадку дострокового розірвання, передбаченого п. 37.3 Договору, Гарантійний платіж повертається Орендарю в порядку, передбаченому п. 11.6 цього Договору (п.11.7 договору);

- Договір припиняється при його достроковому розірванні, в тому числі в разі одностороннього розірвання Договору Стороною у випадках, передбачених Договором або чинним законодавством України (п.37.1.2 договору);

- Орендар має право на одностороннє розірвання цього Договору, якщо Орендодавець систематично (3 (три) і більше разів) порушує свої істотні зобов`язання, що виникають за договором та якщо таке порушення триває понад 30 (тридцять) календарних днів після отримання Орендодавцем відповідного повідомлення Орендаря у письмовій формі, та протягом вищезазначеного періоду Орендодавець не виправив відповідного порушення. У цьому випадку Орендар письмово попереджає Орендодавця про дострокове розірвання Договору не менш ніж за 30 (тридцять) календарних днів. У такому випадку Договір вважається розірваним на 31 (тридцять перший) календарний день від дня отримання Орендодавцем повідомлення про дострокове розірвання цього Договору (п.37.3 договору);

- Орендодавець має право на одностороннє розірвання цього Договору, без сплати будь-яких неустойок, збитків, відшкодувань тощо, письмо попередивши про це Орендаря не менш ніж за 30 (тридцять) календарних днів, у разі вчинення Орендарем істотного порушення цього Договору або якщо Орендодавець планує використовувати Приміщення для власних потреб. В такому випадку Договір вважається розірваним на 31 (тридцять перший) календарний день від дня відправки Орендодавцем повідомлення про дострокове розірвання цього Договору. В цілях цього Договору істотним порушенням Орендарем своїх зобов`язань за цим Договором, яке надає Орендодавцю право відмови від зобов`язань за цим Договором, буде наявність будь-якої з наступних обставин: (37.4.1.) Орендар більш ніж на 14 (чотирнадцять) календарних днів прострочив виконання своїх платіжних зобов`язань, передбачених цим Договором, включаючи (але не обмежуючись) сплату Основної орендної плати, внесення і поповнення Гарантійного платежу, сплату Експлуатаційних витрат, сплату Орендної плати з обороту, відшкодування вартості Комунальних послуг, інших платежів передбачених цим Договором. (37.4.2.) Орендар порушує зобов`язання, передбачені ст. 12 або п. 20.8 Договору. (37.4.3.) Якщо Орендар не сплачує неустойку, нараховану за порушення ним умов Договору, протягом 15 (п`ятнадцяти) Робочих днів з моменту отримання вимоги Орендодавця; (37.4.4.) Орендар безпідставно не підписує Акт прийому-передачі Приміщення протягом більше ніж 10 (десяти) календарних днів. (37.4.5.) Орендар використовує без згоди Орендодавця Приміщення або його частину для інших цілей, які не співпадають з цільовим призначенням/Торговим профілем, передбаченим у Додатку В до цього Договору. (37.4.6.) Орендар не використовує Приміщення більше 3 (трьох) календарних днів чи безпідставно звільнив Приміщення. (37.4.7.) Орендар передає, віддає у суборенду чи відступає право користування Приміщенням чи відступає цей Договір третій особі без письмового погодження/згоди Орендодавця. (37.4.8.) Орендар завдає шкоди конструкції Приміщення, Площам загального користування чи Торговому центру. Орендар здійснює без дозволу Орендодавця будь-які будівельні роботи в Торговому центрі. (37.4.9.) Орендар не виконує зобов`язань щодо пожежної безпеки, передбачені цим Договором. (37.4.10.) Орендар систематично (3 (три) або більше разів) недотримується Робочого часу та/або Правил Торгового центру. (37.4.11.) щодо Орендаря призначено розпорядника майна (керуючого санацією, ліквідатора) або проти Орендаря подано заяву про порушення справи про банкрутство і судовий орган ухвалив рішення про порушення провадження у справі про банкрутство, або Орендаря визнано банкрутом. (37.4.12.) Орендар не допускає представників Іпотекодержателя в Приміщення для цілей та у випадках передбачених Договором (п.37.4 договору);

- Орендодавець на власний розсуд без пояснення будь-яких причин має право на одностороннє розірвання цього Договору, без сплати будь-яких неустойок, збитків, відшкодувань тощо, письмово попередивши (цінним листом з описом вкладення та повідомлення про вручення) про це Орендаря не менш ніж 90 (дев`яносто) календарних днів. В такому випадку, Договір вважається розірваним на 91 (дев`яносто перший) календарний день від дня відправки Орендодавцем письмового повідомлення про дострокове одностороннє розірвання цього Договору (п.37.5 договору);

- у разі припинення фізичної особи-підприємця його правонаступником в межах цього Договору стає фізична особа, яка припинила свій статус суб`єкта підприємницької діяльності із усіма правами та обов`язками, що належали йому як Орендарю. З моменту припинення фізичної особи-підприємця як суб`єкта підприємницької діяльності Орендодавець набуває право в односторонньому порядку (розірвати Договір) надіславши правонаступнику Орендаря повідомлення про це. У такому разі Договір буде припинений на наступний день після направлення відповідного повідомлення (п.37.7 договору).

Додатком В до Договору «Торговий профіль Орендаря. Дозволене використання Приміщення» передбачено, що Орендар використовує Приміщення для організації роботи кіоску «Галерея мобильной связи» з продажу мобільних телефонів та аксесуарів до них, а також для продажу послуг з підключенню до мобільних операторів та інтернет-провайдерів.

Позивач на виконання умов Договору прийняв в тимчасове платне користування (оренду) приміщення: секцій № К27, яке знаходиться в Торговому центрі за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, буд. 7, площею 8,6 (вісім цілих шістдесят сотих) кв.м., що підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 16.08.2021, підписаним позивачем та відповідачем.

На виконання п. 11.1. Договору позивачем 13.08.2021 сплачено Гарантійний платіж у розмірі 180 971,11 грн. (сто вісімдесят тисяч дев`ятсот сімдесят одна гривня 11 копійок), у тому числі ПДВ, що підтверджується квитанцією, копію якої додано до позовної заяви.

ОСОБА_1 припинила здійснювати підприємницьку діяльність 17.10.2022, про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В матеріалах справи наявне повідомлення щодо розірвання Договору оренди № К27/Х-1 від 11.08.2021 та повернення коштів, датоване 02.11.2022, з яким позивач звернувся до відповідача з пропозицією достроково припинити Договір на підставі п. 31.5. Договору, у зв`язку з тим, що війна в країні триває вже понад 3 (три) місяці і коли вона буде закінчена, не відомо. Також Позивач звернувся до Відповідача з проханням повернути гарантійний платіж та сплачену орендну плату за березень. На виконання умов Договору позивачем до повідомлення було додано проект Додаткової угоди та проект Акту повернення нерухомого майна.

Як зазначає позивач, 04.11.2022 відповідач отримав повідомлення щодо розірвання Договору оренди, на підтвердження чого позивач надає повідомленням про вручення поштового відправлення, однак будь-якої відповіді на лист від 02.11.2022 не надав.

Також позивачем 27.11.2023 подано до господарського суду Харківської області позовну заяву до відповідача, в якій останній просив суд розірвати договір, укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з Відповідача Гарантійний платіж у розмірі 180 971,11 грн., у тому числі ПДВ, та орендну плату за березень 2022 року у розмірі 73 936,30 грн., у тому числі ПДВ.

Господарським судом Харківської області у справі №922/5077/23 за вказаною позовною заявою відкрито провадження та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні

Позивач зазначає про те, зі змісту відзиву на позовну заяву у справі №922/5077/23 йому стало відомо, що договір розірвано з 02.12.2023, оскільки, 01.12.2023 відповідач надіслав позивачу повідомлення про припинення (розірвання) Договору на підставі п. 37.7. Договору. Також у цьому відзиві відповідач вказав, що у зв`язку з розірванням договору на підставі п. 37.7. Договору, Гарантійний платіж не підлягає поверненню на підставі п. 11.7.

Посилаючись на наведені обставини, позивач вважає, що є підстави для визнання п.11.7. договору недійсним в частині неповернення гарантійного платежу у випадку припинення договору з ініціативи відповідача на підставі п. 37.5. та на підставі п.37.7., оскільки, припинення договору на підставі п. 37.5. та на підставі п.37.7. залежить виключно від волі відповідача і покладання на позивача наслідків такого припинення у вигляді неповернення гарантійного платежу є несправедливим та такими, що всупереч принципам справедливості, добросовісності та розумності, вносить істотний дисбаланс та нерівність до договірних прав та обов`язків, що у сукупності спрямовано на спричинення позивачу негативних наслідків та шкоди, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом.

Місцевий господарський суд з доводами позивача не погодився та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Надаючи власну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як унормовано частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою спірний договір є договором оренди (найму).

Положеннями статті 760 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Частиною 1 ст. 762 ЦКУ встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Частинами 1, 3 статті 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди.

Судом апеляційної встановлено, що при укладенні договору №К27/Х-1 від 11.08.2021 сторони погодили об`єкт оренди, строк, на який укладається договір, орендну плату, інші умови, передбачені ч. 1 ст. 284 ГКУ, а також порядок припинення договору, в т.ч. дострокового в односторонньому порядку, і наслідки повернення та не повернення гарантійного платежу в результаті припинення і дострокового припинення договору.

Таким чином, укладаючи та підписуючи Договір оренди № К27/Х-1 від 11.08.2021, сторони визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін, а також відповідальність сторін у разі порушення умов договору.

Сторони не висловлювали своїх заперечень щодо його умов.

При укладенні протоколи розбіжності не подавалися.

З цього приводу, колегія суддів також констатує, що договір підписаний обома сторонами, що свідчить про обізнаність та згоду сторін правочину з усіма його умовами.

Волевиявлення сторін було вільним і спрямоване на настання реальних правових наслідків. Доказів про зворотнє матеріали справи не містять та сторонами не наводяться.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що питання фактичного виконання умов договору або неможливості його виконання, обставин його дострокового розірвання та наявності чи відсутності підстав для повернення гарантійного платежу орендарю, не є предметом даного спору та не входять до предмету дослідження у даному спорі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.10.2021 у справі № 923/1169/20).

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину. Відповідно до цієї презумпції правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний таким в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, наведені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, з огляду на мотиви позовної заяви, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують недійсність частини правочину, які зумовлені наявністю дефектів його елементів, і зокрема, дефекту (незаконність) змісту правочину.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 199 ГК України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Гарантійний платіж (завдаток) платіж, що забезпечує (гарантує) виконання зобов`язань за договором (відповідно до ст.ст. 546 і 560 Цивільного кодексу України).

Крім того, під час укладання договору оренди гарантійний платіж може мати ознаки завдатку (ст. 570 Цивільного кодексу України), застави (ст. 572 Цивільного кодексу України), а також неустойки за порушення договірних зобов`язань.

Завдяки гарантійному платежу створюється додаткове, зовнішнє по відношенню до основного зобов`язання джерело, за рахунок якого кредитор має можливість задовольнити свої вимоги у разі порушення боржником забезпеченого гарантійним платежем зобов`язання.

Обставинами вище встановлено, що у відповідності до п. 1.1.5. договору гарантійний платіж спеціальний платіж, який не є завдатком, та який є додатковим не передбаченим Цивільним кодексом України способом забезпечення виконання Орендарем зобов`язань за цим Договором, у тому числі в частині погашення боргу зі сплати Платежів, відшкодування збитків, сплати неустойок або договірних штрафних санкцій згідно умов Договору та чинного законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач просить визнати недійсним пункт 11.7 договору, а саме «у випадку дострокового припинення Договору внаслідок будь-яких причин (крім випадку дострокового розірвання, передбаченого п. 37.3. договору), гарантійний платіж не повертається орендареві, а залишається у орендодавця у якості договірної санкції за дострокове припинення договору. У випадку дострокового розірвання, передбаченого п. 37.3 договору, гарантійний платіж повертається орендарю в порядку, передбаченому п. 11.6 цього договору».

Пунктом 37.3 договору встановлено, що орендар має право на одностороннє розірвання цього договору, якщо орендодавець систематично (3 (три) і більше разів) порушує свої істотні зобов`язання, що виникають за договором та якщо таке порушення триває понад 30 (тридцять) календарних днів після отримання орендодавцем відповідного повідомлення орендаря у письмовій формі, та протягом вищезазначеного періоду орендодавець не виправив відповідного порушення. У цьому випадку орендар письмово попереджає орендодавця про дострокове розірвання договору не менш ніж за 30 (тридцять) календарних днів. У такому випадку договір вважається розірваним на 31 (тридцять перший) календарний день від дня отримання орендодавцем повідомлення про дострокове розірвання цього Договору (п.37.3 договору).

Отже, сторонами спору було добровільно погоджено можливість повернення сплаченого орендарем гарантійного платежу виключно у випадку порушення орендодавцем взятих на себе зобов`язань.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що сторонами правочину було визначено сплату гарантійного платежу саме як спосіб забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань орендарем, тому повернення сплаченого платежу орендодавцем виключно у випадку порушення взятих на себе зобов`язань не суперечить як умовам договору, так і загальним засадам цивільного та господарського законодавства.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що спірний пункт 11.7 договору, яким встановлена неможливість повернення орендарем гарантійного платежу у випадку дострокового розірвання договору (крім випадку застосування п.37.3) необґрунтовано застосовується у випадках, передбачених п.37.5 та 37.7 договору.

Зокрема, у відповідності до п.37.5 договору орендодавець на власний розсуд без пояснення будь-яких причин має право на одностороннє розірвання цього договору, без сплати будь-яких неустойок, збитків, відшкодувань тощо, письмово попередивши (цінним листом з описом вкладення та повідомлення про вручення) про це Орендаря не менш ніж 90 (дев`яносто) календарних днів. В такому випадку, Договір вважається розірваним на 91 (дев`яносто перший) календарний день від дня відправки Орендодавцем письмового повідомлення про дострокове одностороннє розірвання цього Договору.

Отже, відповідними умовами договору визначено право орендодавця на одностороннє розірвання договору та порядок його реалізації.

У свою чергу згідно п.37.7 договору, на який посилається скаржник, у разі припинення фізичної особи-підприємця його правонаступником в межах цього Договору стає фізична особа, яка припинила свій статус суб`єкта підприємницької діяльності із усіма правами та обов`язками, що належали йому як Орендарю. З моменту припинення фізичної особи-підприємця як суб`єкта підприємницької діяльності Орендодавець набуває право в односторонньому порядку (розірвати Договір) надіславши правонаступнику Орендаря повідомлення про це. У такому разі Договір буде припинений на наступний день після направлення відповідного повідомлення.

З наведеного вбачається, що вказані умови договору регулюють порядок правонаступництва орендаря у випадку припинення здійснення ним господарської діяльності, право орендодавця та порядок його реалізації останнім на одностороннє розірвання договору.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що позивач не оспорює дійсність наведених пунктів договорів, а спірний п.11.7 договору не містить відсилань до п.п. 37.5, 37.7 договору.

В ході виконання договірних зобов`язань та чинності договору позивач не звертався до відповідача із вимогою щодо зміни умов п.11.7 договору в контексті його застосування до положень п.п.37.5, 37.7 договору, так і не звертався до суду із позовом щодо зміни умов відповідних положень договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що умови пункту 11.7 договору не суперечать пололоженням п.п. 37.5, 37.7 договору.

Суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності договірної санкції.

Право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено Цивільним кодексом України види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною 2 статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. (частини 2-3)

Частиною 1 статті 216 та частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України визначено, що господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Відповідно до вимог статті 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

За змістом положень статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 ЦК України.

Виходячи із зазначеного, на кожну з сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань укладення договору до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами скаржника щодо порушення принципів свободи договору (стаття 6 ЦК України), розумності та справедливості та добросовісності (стаття 627 ЦК України) положеннями пункту 11.7 спірного договору.

Так, відповідно до статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У спірному випадку сторони, укладаючи оспорюваний пункт в договорі оренди, діяли з відступленням від традиційних умов укладення договору оренди, однак, в межах загальних вимог цивільного законодавства, якими допускається вираження зобов`язань сторін (як в цілому, так їх окремих частин).

Також, позивачем не доведено інших підстав відповідно до частин 2-5 статті 13 ЦК України, які б обмежували відповідача на таке врегулювання правовідносин.

Отже, сторонами договору №К27/Х-1 було погоджено, що гарантійний платіж є спеціальним платежем, який не є завдатком, та який є додатковим, не передбаченим ЦКУ способом забезпечення виконання орендарем зобов`язань за цим договором, а також, що у випадку дострокового припинення договору внаслідок будь-яких причин (крім випадку дострокового розірвання. передбаченого п. 37.3 договору), гарантійний платіж не повертається орендареві, а залишається у орендодавця у якості договірної санкції за дострокове припинення договору.

Наявність таких умов не свідчить про порушення ними загальних засад цивільного законодавства та не є підставою для визнання пункту 11.7 укладеного договору недійсним, а відповідні умови могли бути змінені в установленому чинним законодавством порядку в процесі виконання договору.

Враховуючи вищенаведене у сукупності та зважаючи на те, що пункт 11.7 договору не суперечить актам цивільного законодавства, відповідає волевиявленню сторін, є результатом їх погодження та прийняття ними усіх умов договору, про що свідчить зокрема скріплення договору підписами учасників правовідносин, а також виконання умов цього договору шляхом сплати орендної плати на умовах визначених даним договором, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування.

З огляду на викладене та враховуючи, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного судового рішення було дотримано норми матеріального та процесуального права, повно досліджено обставини справи, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а тому рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі №922/146/24 слід залишити без змін.

У відповідності до статті 129 ГПК України витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. № 1240 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі №922/146/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2024 у справі №922/146/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.07.2024

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко