ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

(додаткова)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2024 р. Справа№ 910/4109/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.07.2024 у справі №910/4109/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

про ухвалення додаткової постанови

подану за наслідками розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова»

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022, повний текст якого складений 21.09.2022,

у справі № 910/4109/22 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»

про стягнення 607 736 075,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог,просило стягнути з відповідача 489 415 107,76 грн. основного боргу, 57 519 627,56 грн. пені, 5 853 862,88 грн. 3% річних, 54 947 477,55 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії, в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/4109/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2023, позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість у сумі 326 719 337,72 грн., пеню у сумі 19 043 563,46 грн., 3% річних у сумі 3 719 149,87 грн., інфляційні втрати у сумі 37 390 215,30 грн. та судовий збір у сумі 579 983,69 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у справі № 910/4109/22 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог, cправу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова», особа, яка не брала участі у справі, звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у справі № 910/4109/22 в частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 закрито апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у справі № 910/4109/22.

Постановляючи вказану ухвалу, колегія суддів виходила з того, що у тексті оспорюваного апелянтом рішення не містяться висновки про права, інтереси або обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова», в той час як сам лише той факт, що апелянт вважає себе кредитором відповідача, не надає йому права оскаржувати судові рішення, прийняті щодо юридичної особи, яку апелянт вважає своїм боржником, у правовідносинах, у яких апелянт не є учасником.

20.05.2024 до суду від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» надійшла заява, в якій заявник просить ухвалити додаткову постанову у справі № 910/4109/22, якою стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн., понесені в апеляційному провадженні, відкритому за апеляційною скаргою ТОВ «Фірма «Технова» ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 у справі № 910/4109/22.

Станом на дату подачі вищевказаної заяви матеріали справи перебували у провадженні Північного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: Мальченко А.О. - головуюча суддя, судді Козир Т.П., Коробенко Г.П. у зв`язку з надходженням апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/4109/22, з огляду на що листом судді Північного апеляційного господарського суду Яковлєва М.Л. від 21.05.2024 витребувано у судді Північного апеляційного господарського суду Мальченко А.О. матеріали справи № 910/4109/22 після розгляду нею апеляційної скарги ОСОБА_1 ..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/4109/22 повернуто скаржнику та, з огляду на вказане матеріали справи передано судді Яковлєву М.Л.

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відрядженні розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/2204/24 від 08.07.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/4109/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2024, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Гончаров С.А., Станік С.Р..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2024 заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Гончаров С.А., Станік С.Р., розгляд вказаної заяви призначено на 16.07.2024 об 11:45 год.

15.07.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» надішли заперечення проти заяви про винесення додаткової постанови, в якій заявник просив відмовити у задоволенні вказаної заяви, пославшись на те, що:

- воно не є стороною у справі № 910/4109/22, не залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, не є учасником справи № 910/4109/22 і не є навіть учасником спірних правовідносин, що встановлено судом, а тому відсутня норма процесуального права для стягнення із такого суб`єкта судових витрат;

- заявлена до стягнення Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з ТОВ Фірма «Технова» сума витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 є завищеною, не відповідає критеріям ст.ст. 126, 129 ГПК України, з огляду на те, що предметом доказування був тільки факт наявності/відсутності порушеного права у ТОВ Фірма «Технова», а це питання не містило великої кількості документів, що підлягали дослідженню в суді апеляційної інстанції, та, як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», останній підтримував свою правову позицію, яку він виклав письмово та висловлював у цій справі № 910/4109/22 ще до моменту звернення із апеляційною скаргою ТОВ Фірма «Технова».

Крім того у запереченнях ТОВ Фірма «Технова» зазначила про те, що оскільки воно не єучасником справи № 910/4109/22, а норми ГПК України не передбачають можливості участі в судовому засіданні представника особи, яка не є учасником справи, ТОВ Фірма «Технова» свого представника для участі в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 16.07.2024 не направляє в зв`язку з відсутністю правової норми, яка б забезпечила можливість реалізації такого права.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р., який не є головуючим суддею, у відрядженні розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 09.1-08/2257/24 від 12.07.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/4109/22.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2024, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2024 заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/4109/22 прийняти до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

В судове засідання відповідач та ТОВ Фірма «Технова» представників не направив.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про ухвалення додаткового рішення без участі представників відповідача та ТОВ Фірма «Технова» та зауважує останньому на помилковості його тверджень про неможливість участі в судовому засіданні представника особи, яка не є учасником справи, оскільки положеннями ГПК України вказане не заборонено. Слід окремо зауважити і на тому, що ТОВ Фірма «Технова», не будучі учасником судового процесу, приймало участь в судових засіданнях з розгляду його апеляційної скарги.

В судовому засідання представник позивача заяву про винесення додаткового рішення підтримав повністю.

Дослідивши матеріали заяви позивача про ухвалення додаткової постанови, матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вказана заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів вважає помилковими твердження ТОВ Фірма «Технова» про неможливість покладення на нього витрат позивача на правову допомогу, оскільки воно не є стороною у справі № 910/4109/22, не залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, не є учасником справи № 910/4109/22 і не є навіть учасником спірних правовідносин, що встановлено судом, а тому відсутня норма процесуального права для стягнення із такого суб`єкта судових витрат та, з вказаного приводу зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 130 ГПК Українии у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Для забезпечення принципу господарського судочинства щодо відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, та забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову (необґрунтованої касаційної скарги), витрати на професійну правничу допомогу при прийнятті ухвали про закриття касаційного провадження мають покладатися на сторону, яка допустила необґрунтоване подання касаційної скарги (такий висновок викладено в додатковій ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Враховуючи викладене, виходячи з системного аналізу наведених вище норм, колегія суддів дійшла висновку, що для забезпечення принципу господарського судочинства щодо відшкодування судових витрат особі, яка понесла судові витрати, зокрема витрат на професійну правничу допомогу залученим для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів адвокатом внаслідок необґрунтованої подачі апеляційної скарги особою, права та охоронювані законом інтереси якої не були порушені спірним судовим рішенням, витрати на професійну правничу допомогу позивача підлягають компенсації.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 916/3622/14 предметом розгляду у якій, серед іншого, була законність ухвали Південно-Західного апеляційного господарського суду від 27.06.2023, якою задоволено вимоги відповідача 1 про стягнення, за наслідками розгляду апеляційної скарги поданої особою, яка не була учасником судового процесу та апеляційне провадження у якій було закрито через відсутність у скаржника правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням, з такої особи витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом такої апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів зауважує і на тому, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №357/380/20 сформульовані наступні правові висновки, які хоч і стосуються дещо іншого випадку (розподілу судових витрат за наслідками закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги) і здійснені в межах іншого судочинства (цивільного), однак за своєю суттю є близькими до вирішення спірного питання і стосуються застосування аналогічних за своїм змістом норм процесуального права:

- під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному перегляах учасники процесу несуть певні витрати;

- подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо. Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України;

- подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги. Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження. У такому випадку в апеляційного суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки така особа реалізує своє право на апеляційний перегляд судового рішення, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України) про відмову від апеляційної скарги, усвідомлюючи наслідки такої відмови, а саме згідно з частиною п`ятою статті 364 ЦПК України унеможливлення для цієї особи апеляційного перегляду судового рішення. Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги;

- тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що наведене слід розуміти таким чином, що подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги, проте закриття апеляційного або касаційного провадження у такому випадку не може нівелювати права учасників судового процесу на отримання компенсації понесених ними судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією особи, яка не є учасником спору, права на апеляційне або касаційне оскарження рішення. При чому, звертаючись з апеляційною або касаційної скаргою особа має усвідомлювати ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням ним таких процесуальних дій, в т.ч. передбачених ч. 5 ст. 130 ГПК України.

Щодо розгляду по суті поданої позивачем заяви про прийняття додаткової постанови, колегія суддів зазначає про таке.

Стаття 221 ГПК України встановлює, що:

- якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1);

- для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 2);

- у випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу (ч. 3).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 244 ГПК України).

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ГПК України в суді апеляційної та касаційної інстанції є апеляційна та касаційна скарга, а також відзиви на апеляційну та касаційну скаргу, а докази понесення таких витрат - до винесення постанови або протягом п`яти днів після ухвалення постанови, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що:

- у письмових поясненнях щодо відсутності у ТОВ Фірма «Технова» процесуального права оскаржувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/4109/22» від 20.02.2024, позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в якому зазначено, що орієнтовні витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 50 000,00 грн., а також зазначено, що позивач надає всі наявні у нього на час подання таких пояснень докази понесення таких витрат, а решта доказів будуть подані ним протягом п`яти днів після прийняття судом постанови за результатами апеляційного перегляду даної справи. До вказаних заперечень позивачем додані належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги № 2521/ДПЗ-23 від 03.07.2023 та додаткової угоди від 19.02.2024 до нього, а також ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АА № 1406589 від 20.02.2024;

- 20.05.2024 до суду від позивача надійшла заява, в якій заявник просить ухвалити додаткову постанову у справі № 910/4109/22, якою стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн., понесені в апеляційному провадженні, відкритому за апеляційною скаргою ТОВ «Фірма «Технова» ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 у справі № 910/4109/22. До вказаної заяви додано копію акту здачі-приймання результатів наданих послуг від 14.05.2024.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження факту понесення заявником витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії укладеного з Адвокатським об`єднанням «А-Лекс» (далі Об`єднання) договору про надання правової допомоги № 2521/ДПЗ-23 від 03.07.2023 (далі Договір) з додатковою угодою від 19.02.2024, договору про внесення змін від 30.04.2023, акту здачі-приймання результатів наданих послуг від 14.05.2024.

Наявними у матеріалах справи документами підтверджено наступне.

У п. 1.1 Договору сторонами погоджено, що позивач доручає, а Об`єднання приймає на себе виконання обов`язків по надання позивачу послуг професійної правничої допомоги згідно з ДК 021:2015-79110000-8 Послуги з юридичного консультування та юридичного представництва (Надання послуг професійної правничої допомоги із захисту інтересів у господарських судах першої та апеляційної інстанцій, а також Верховному Суді).

У п. 1 Додаткової угоди від 19.02.2024 сторони дійшли згоди встановити фіксований розмір винагороди (гонорару) Об`єднання за надання послуг професійної правничої допомоги із захисту інтересів у господарському суді апеляційної інстанції у справі № 910/4109/22 за апеляційною скаргою ТОВ «Фірма «Технова» (апеляційне провадження відкрито ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 у справі № 910/4109/22), що становить 50 000,00 грн.

У Акті здачі-приймання результатів наданих послуг від 14.05.2024 сторони визначили перелік послуг, які були надані Об`єднанням позивачу, а саме правовий аналіз документів, законодавства, судової практики, складення та подання процесуальних документів (письмові пояснення щодо відсутності у ТОВ Фірма «Технова» процесуального права оскаржувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/4109/22» від 20.02.2024).

Колегія суддів зазначає про те, що не є підставою для відмови у стягнення витрат на професійну правничу допомогу відсутність надання доказів їх оплати позивачем, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Вказана правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Також слід врахувати і те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13.07.2010; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07.11.2013.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Об`єднанням послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У запереченнях проти заяви про винесення додаткової постанови Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» зазначило про те, що зявлена до стягнення позивачем сума витрат на правову допомогу в розмірі 50 000,00 є завищеною, не відповідає критеріям ст.ст. 126, 129 ГПК України, з огляду на те, що предметом доказування був тільки факт наявності/відсутності порушеного права у ТОВ Фірма «Технова», а це питання не містило великої кількості документів, що підлягали дослідженню в суді апеляційної інстанції.

Щодо вказаних заперечень, колегія суддів зазначає про таке.

За змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Слід зауважити на тому, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинам 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

З матеріалів справи слідує, що у Договорі сторонами погоджено фіксований розмір гонорару.

В свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» фактично не вказано, в чому саме полягає невідповідність визначеної в Договорі фіксованої суми гонорару 50 000,00 грн. на юридичний супровід в суді апеляційної інстанції вимогам чинного законодавства та обставинам справи, не наведено конкретних посилань на розмір відповідних ринкових цін та не мотивовано, в чому саме полягає така не співмірність.

При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» не була позбавлена навести середній розмір ринкових цін на професійну правничу допомогу виходячи саме з фіксованого розміру гонорару та, виходячи з вказаного, доводити неспівмірність заявленої позивачем до стягнення суми, проте вказаного відповідачем зроблено не було.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/1929/19 від 09.06.2022.

Надані позивачем документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування за рахунок апелянта витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та є співмірним з ціною позову.

Таким чином заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про ухвалення додаткової постанови колегією суддів задовольняється повністю, проте, оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/4109/22 було постановлено ухвалу, у цьому випадку, за наслідками розгляду заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про ухвалення додаткової постанови, поставляється саме додаткова ухвала.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 221, 244, 252 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про ухвалення додаткового рішення задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Технова» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 31/11, оф. 87, ідентифікаційний код 24100060) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 40538421) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

3. Видачу наказу на виконання цієї ухвали доручити Господарському суду міста Києва.

4. Ухвала суду набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

5. Копію ухвали надіслати сторонам.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4109/22.

Повний текст судового рішення складено 16.07.2024.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров